Постанова
Іменем України
 
21 квітня 2021 року
місто Київ
 
справа № 476/906/18
провадження № 61-15972св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року у складі колегії суддів: Шаманської Н. О., Данилової О. О., Коломієць В. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у жовтні 2018 року звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення, площею 14, 80 га, розташованою у межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області; скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29 березня 2018 року № 14-1813/14-18-СГ«Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 30 березня 1995 року його батькові ОСОБА_2 видано державний акт, серія МК № 257, на право постійного користування земельною ділянкою, площею 14, 80 га, призначеною для ведення селянського (фермерського) господарства, на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29 березня 2018 року 
№ 14-1813/14-18-СГ на підставі заяви ОСОБА_1 припинено право постійного користування ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку.
Посилаючись на те, що він не є землекористувачем земельної ділянки, а тому відповідно до статті 141 ЗК України його заява не може бути підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, просив суд визнати дії Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області щодо припинення права постійного користування ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку протиправними та скасувати згаданий наказ.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відповідач позовні вимог не визнав, вважав оскаржуваний наказ таким, що відповідає актам цивільного законодавства та жодним чином не стосується законних прав та інтересів позивача. Посилався на те, що право постійного користування земельною ділянкою не дає права користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею, відповідно спадкоємці не мають права її успадковувати. Стверджував, що оскільки будь-яких прав на земельну ділянку у позивача не виникло, тому відсутні підстави для звернення до суду за захистом такого права відповідно до статті 16 ЦК України.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення, площею 14, 80 га, наданою ОСОБА_1 , посвідченого державним актом на право постійного користування землею, серія МК № 257, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 26, розташованою у межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29 березня 2018 року 
№ 14-1813/14-18-СГ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою». Здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції зробив висновок, що відповідач порушив порядок припинення права користування земельною ділянкою, а відтак вважав за необхідне визнати дії Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області щодо припинення права постійного користування ОСОБА_2 на земельну ділянку протиправними та скасувати наказ від 29 березня 2018 року № 14-1813/14-18-СГ.
Суд першої інстанції вважав, що заява позивача від 08 лютого 2018 року 
№ М-1351/0/19-18-СГ не є достатньою підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою спадкодавця, яке і так припинилося з його смертю, оскільки позивач не є землекористувачем цієї земельної ділянки. Доказів того, що земельна ділянка використовується позивачем представником відповідача до суду не надано, а отже позивач не наділений правом добровільної відмови від права користування земельною ділянкою, яке визначене положеннями пункту 1 статті 142 ЗК України.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, з урахування додаткової постанови Миколаївської апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що за умовами цивільного законодавства успадкувати можливо те майно, яке на момент смерті спадкодавця належало йому на праві власності, а не на праві користування. Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.
Апеляційний суд стверджував, що хоча й перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою є вичерпним, але з урахуванням норм матеріального права Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області мало передбачені законом підстави для припинення права постійного користування землею сільськогосподарського призначення в межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, залишити без змін рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2019 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права. 
Заявник зазначає, що:
-                     апеляційний суд не врахував, що позивач не мав прав на землю і не міг розпоряджатися нею або надавати відмову. Відповідно до змісту заяви відсутня відмова ОСОБА_1 від користування земельною ділянкою, у заяві йдеться лише про повернення земельної ділянки у державну власність;
-                     фактично земельна ділянка як до видання наказу, так і після перебувала у власності держави;
-                     у чинному на час видання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою ЗК України не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування, як смерть користувача, також така підстава не передбачена статтями 140, 141 ЗК України, чинного з 2001 року;
-                     відповідно до частини другої статті 407 ЦК України та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може відчужуватися і передаватися в порядку спадкування;
-                     нормативно-правовими актами не врегульовано питання припинення права землекористування у зв`язку зі смертю особи та право спадкування права постійного користування землею, набутого до 2002 року;
-                     правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15, про те, що право постійного користування землею селянського (фермерського) господарства, набуте за нормами ЗК України 1990 року, не успадковується, суперечать рішенню Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у жовтні 2019 року звернулося до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Відповідач зазначає, що оскаржуваним наказом констатовано припинення права постійного користування ОСОБА_2 внаслідок смерті, а не як стверджує позивач, що право постійного користування земельною ділянкою припинилося на підставі його заяви шляхом видання оскаржуваного наказу.
На переконання Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Фермерське господарство «Урожай», засновником якого був ОСОБА_2 , після смерті засновника користувалося земельною ділянкою без законних на те підстав.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 12 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у серпні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Єланецької районної ради народних депутатів від 17 грудня 1993 року надано ОСОБА_2 у постійне користування земельну ділянку, площею 14, 80 га, у полі №  НОМЕР_1 ґрунтозахисної сівозміни, загону № 2 сільськогосподарського підприємства «Україна».
30 березня 1995 року ОСОБА_2 видано державний акт, серія МК № 257, на право постійного користування земельною ділянкою, площею 14, 80 га, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Після смерті ОСОБА_2 державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області щодо спадкового майна останнього за заявою позивача заведено спадкову справу за № 84/2013.
Суд першої інстанції встановив, що на час розгляду справи ані позивач, ані будь-який інший спадкоємець не отримав свідоцтво про право на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_2 , також нотаріус не відмовляв у вчиненні нотаріальної дії щодо прийнятої спадщини.
Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області наказом від 29 березня 2018 року № 14-1813/14-18-СГ відповідно до статей 15-1, 92, 122 ЗК України, статті 25 ЦК України, керуючись Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, враховуючи заяву ОСОБА_1 , припинило право постійного користування ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку та віднесло цю земельну ділянку до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм ЗК України та ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
На час надання засновнику фермерського господарства права постійного користування спірною земельною ділянкою був чинним ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК України 1990 року), який у відповідній редакції передбачав певне регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.
Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 ЗК України 1990 року). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК України 1990 року).
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 ЗК України 1990 року). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК України 1990 року).
Велика Палата Верховного Суду у пункті 22 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначила, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство (як самостійна юридична особа), а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17).
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у пункті 23 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) дійшла висновку, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства відбувається фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього переходять до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює цей висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник (наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові).
01 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до зазначеного переліку не належали. Водночас у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону.
Конституційний Суд України 22 вересня 2005 року ухвалив Рішення 
№ 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України зазначив, що відсутні підстави визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») свідчить, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини Рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо такої ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (провадження № 14-355цс19)). Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до селянського (фермерського) господарства, не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги та заперечуючи проти правової позиції відповідача у справі, ОСОБА_1 зазначав, що він є членом Фермерського господарства «Урожай», яке було створене на підставі наданої земельної ділянки у постійне користування, на підтвердження чого надав до суду витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого засновником Фермерського господарства «Урожай» є ОСОБА_2 , дата державної реєстрації фермерського господарства - 26 лютого 1998 року.
Відтак, не можна погодитися з висновками суду апеляційної інстанції про припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою у зв`язку зі смертю засновника селянського (фермерського) господарства.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 29 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) зазначила, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необґрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них.
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом цього переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.
Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»), а також на підставі інших прав, як то оренди, права користування тощо. Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону). Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 того ж Закону).
У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі.
У зв`язку з наведеними висновками Верховний Суд дійшов переконання, що особою, права якої порушено, у справі з такими позовними вимогами є саме фермерське господарство, оскільки право постійного користування земельною ділянкою перейшло від засновника до Фермерського господарства «Урожай», а отже, видання Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області наказу про припинення права постійного користування земельною ділянкою від 29 березня 2018 року № 14-1813/14-18-СГ стосується прав та інтересів саме фермерського господарства як самостійної юридичної особи, а не ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_2 , якому надавалася земельна ділянка у постійне користування з метою ведення селянського (фермерського) господарства.
Згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
За змістом наведених норм процесуального права суд може задовольнити позов лише тієї особи, яка має право пред`явлення вимоги до відповідачів. У разі відсутності у позивача такого права, його вимоги не підлягають задоволенню (постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 2-216/2011 (провадження № 61-5909св18)).
За встановлених обставин справи особою, права якої порушено, у спорі про визнання протиправними дій та скасування наказу є саме фермерське господарство як самостійна юридична особа, до якого перейшло право постійного користування земельною ділянкою, наданою її засновникові саме з метою ведення селянського (фермерського) господарства.
Позивач у цій справі не є тією особою, якій належить право вимоги, з якою він звернувся до суду з позовом.
водночас, за правилами суб`єктної юрисдикції такий спір буде відноситися до відання відповідного господарського суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, зокрема, щодо визначення особи, права якої порушено у справі, а також щодо підстав припинення права постійного користування земельною ділянкою, що відповідно до частин першої та другої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, покладаються на позивача, враховуючи правовий результат вирішення спору по суті вимог. 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 липня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання дій протиправними та скасування наказу відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
 
                                                                                                                      Г. І. Усик
 
                                                                                                                      В. В. Яремко