УХВАЛА

09 червня 2021 року 
м. Київ
справа №460/2497/20
адміністративне провадження №К/9901/19701/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бучик А.Ю.,
суддів: Рибачука А.І., Тацій Л.В.,
перевіривши касаційну скаргу Комунального автотранспортного  підприємства 1728 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі №460/2497/20 за позовом Комунального автотранспортного підприємства 1728 до Управління Держпраці у Рівненській області   про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,
УСТАНОВИВ:
В березні 2020 року Комунальне автотранспортне підприємство 1728 звернулось до суду із позовом до Управління Держпраці у Рівненській області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №РВ/1356/000006/ТД-ФС від 12.03.2020 в сумі 2408730,00 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року позов задоволено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у скасовано. У задоволенні позову Комунального автотранспортного підприємства 1728 до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу відмовлено.
25.05.2021 позивач направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021 та залишити в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22.12.20
В касаційній скарзі міститься клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції, у якому скаржник просить поновити пропущений строк.
Проте, як видно з матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень, вказаний строк не пропущено, оскільки повний текст оскаржуваної постанови складено 29.04.2021, а касаційну скаргу здано на пошту в строк, передбачений ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) - 25.05.2021. 
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Як на підстави касаційного оскарження скаржник покликається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не застосував правових висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах від 26.05.2020 у справі №160/5315/19, від 27.01.2021 у справі №822/3342/17, від02.02.2021 у справі №300/2156/19, від 14.05.2020 у справі №640/1099/19, від 28.01.2021 у справі №380/1116/20, від 22.04.2020 у справі №160/8902/18, від 15.05.2020 у справі №160/1099/19 та на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
З`ясовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, колегія суддів виходить з такого.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що  виявлені посадовими особами Управління Держпраці у Рівненській області під час проведення інспекційного відвідування порушення КЗпП України, зафіксовані в акті перевірки, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а висновки про існування між позивачем та найманими працівниками правовідносин трудового характеру відповідають фактично встановленим обставинам справи, відтак такі правомірно відповідачем були розцінені, як фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що свідчить про наявність в діях позивача ознак порушення ч.1 ст. 21 та ч. 3 ст. 24 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши зміст укладених між Комунальним автотранспортним підприємством 1728 (замовником) та Виконавцями за договорами підряду, встановив, що такими договорами не встановлено обсягу виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що підлягають відображенню в актах прийняття виконаних робіт, відсутній перелік завдань роботи, її видів, кількісних та якісних характеристик. Роботи працівниками виконувались на спецтранспорті згідно встановленого графіку, яке перебуває у власності підприємства, працівники забезпечуються спецодягом (рукавицями та жилетками), робота працівників координується уповноваженою особою замовника, що не відповідає ознакам, характерним цивільно-правовому договору. Зазначене спростовує доводи позивача про безпідставне визначення цивільних відносин між позивачем та вказаними вище особами як трудових.
А відтак, дії позивача щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджають реалізації правам фізичних осіб на працю, гарантованих Конституцією України та Кодексом законів про працю України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічно оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки тощо.
Верховний Суд вже розглядав справи з подібними правовідносинами та, зокрема, у постановах від 25.11.2019 у справі № 620/392/19, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі № 815/954/18 та від 02.02.2021 у справі №  0540/5987/18-а дійшов висновку, що зазначені вище угоди, укладені позивачем з фізичними особами не були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини, а були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій. Зазначене спростовує доводи скаржника про безпідставне визначення цивільних відносин між позивачем та вказаними вище особами як трудових.
За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Характерними ознаками трудових відносин є:
систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);
підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;
виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;
обов`язок роботодавця надати робоче місце;
дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Так, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.
Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Дії позивача щодо надання трудовим договорам форми цивільно-правового договору перешкоджають реалізації правам фізичних осіб на працю, гарантованого Конституцією України та Кодексом законів про працю України, шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічно оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки тощо.
Висновки суду апеляційної інстанції по суті справи узгоджуються із зазначеним правовим висновком Верховного Суду і колегія суддів не знаходить підстав для відступу від нього.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Посилання скаржника як на підставу касаційного оскарження на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах у постановах Верховного Суду від від 26.05.2020 у справі №160/5315/19, від 27.01.2021 у справі №822/3342/17, від 02.02.2021 у справі №300/2156/19, від 14.05.2020 у справі №640/1099/19, від 28.01.2021 у справі №380/1116/20, від 22.04.2020 у справі №160/8902/18, від 15.05.2020 у справі №160/1099/19, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предмет спору та правовідносини у вказаних справах не є аналогічними тим, що розглядаються у даній справі або ж висновку щодо застосування норми права не викладено, оскільки справу направлено на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.
Так, у справах №160/5315/19, №822/3342/17, №640/1099/19 (в залишеній без змін частині) Верховним Судом було встановлено, що  цивільно-правові договори укладені між замовником та виконавцями відповідають ознакам цивільно-правового договору та фактично виконувались їх сторонами. Зміст цих договорів не носить характеру трудового договору і на них не поширюється дія норм трудового законодавства. Предметом договорів є виконання громадянами певного визначеного обсягу роботи, за наслідками виконання якої замовник зобов`язувався оплатити виконану ними роботу, тобто, предметом є кінцевий результат, а не процес праці. Метою цих договорів є отримання певного матеріального результату. За цими договорами виконавці не підпорядковувалися правилам внутрішнього трудового розпорядку, самі організовували свою роботу і виконували її на власний ризик, а після закінчення виконання визначеного вказаними договорами завдання припиняли роботу.
У справі №380/1116/20 спір стосувався надання та отримання послуг навчальних курсів, які надавала фізична особа-підприємець. Ці навчальні курси включали спеціальні програми, які складалися з основних напрямків діяльності в різних сфері послуг краси: підготовка волосся до зачіски, укладка феном, створення локонів, робота з плойкою та іншими засобами для укладки, накрутки та вирівняння волосся, техніки накрутки, особливості зняття косметики, підготовка шкіри до макіяжу, техніки тонування шкіри, корекція форми обличчя і геометрія побудови брів, основи денного макіяжу, основи вечірнього макіяжу тощо.
У справах №300/2156/19, 640/1099/19 (в частині), №160/8902/18 Верховний Суд остаточного рішення не ухвалював, а направив справи на новий розгляд до судів першої чи апеляційної інстанцій.
Постанова Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №160/1099/19 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.
Щодо посилання скаржника як на підставу касаційного оскарження на п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України, то колегія суддів вважає вказане посилання безпідставним, оскільки скаржником не наведено, який саме висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.
Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 6 ч. 1 ст. 333 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального автотранспортного підприємства 1728 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021 року у справі №460/2497/20-а за позовом Комунального автотранспортного  підприємства 1728 до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу.
Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач                                                                          А. Ю. Бучик

Судді:                                                                                                         А. І. Рибачук

                                                                                                                  Л. В. Тацій