Постанова
Іменем України
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 191/2139/18
 
провадження № 61-9759св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Синельниківська районна державна адміністрація,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 , 
представник особи, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Синельниківської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай).
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням загальних зборів від 05 лютого 1994 року його було прийнято в члени колективного сільськогосподарського підприємства «Роздорське» (далі - КСП «Роздорське»). Рішенням загальних зборів КСП «Роздорське» від 06 лютого 1997 року його було виключено із членів зазначеного підприємства. 
Відповідно до рішення Роздорської селищної ради від 20 лютого 1992 року Роздорському колективному сільськогосподарському підприємству було передано в колективну власність земельну ділянку площею 4630,4 га. Державний акт на право колективної власності серії ДП СВ №000004 зареєстрований у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 14 листопада 1994 року за № 4. 
Коли розпочалася процедура розпаювання землі, він спілкувався з керівництвом колективного сільськогосподарського підприємства і йому повідомили, що він не має права на отримання належної йому земельної частки (паю). Разом з тим, з інформації, отриманої у квітні 2018 року від відділу у Синельниківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, йому стало відомо про включення його до списку-додатку до державного акта на право колективної власності на земельну ділянку (під № 456). У травні 2018 року він звернувся до Синельниківської районної державної адміністрації з метою вирішення питання реалізації права на земельну частку (пай) як члена Роздорського колективного сільськогосподарського підприємства, однак йому було рекомендовано звернутись до суду.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 8,22 умовних кадастрових гектарів із земель КСП «Роздорське».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року у складі судді Гречко Ю. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром              8,22 умовних кадастрових гектари із земель КСП «Роздорське».
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач був включений до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, а тому має право на відповідну земельну частку (пай), що є підставою для задоволення позову ОСОБА_1 .

 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 057,20 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у ОСОБА_1 відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай), а інших доказів належності останньому права на земельну частку (пай) у колективній власності на землю матеріали справи не містять, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, згідно з державним актом на право приватної власності на землю ОСОБА_2 на підставі рішення Роздорської селищної ради народних депутатів від 06 вересня 2001 року             № 137-18/ХХІІІ була передана у приватну власність земельна ділянка площею 9.540 га. Тобто власником земельного паю під номером 456 є ОСОБА_2 , яка до участі у справі залучена не була, хоча вирішення цього спору впливає на права та інтереси останньої.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У липні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                      від 08 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом         норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 758/15458/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не має права на апеляційне оскарження рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року, оскільки вказане судове рішення не стосується прав, інтересів та (або) обов`язків останньої.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до довідки відділу у Синельниківському районі Головного управління Держагеокадастру у Дніпропетровській області від 25 квітня  2018 року № 31-4-0.26-874/114-18 у державному акті на право колективної власності на землю Роздорського колективного сільськогосподарського підприємства, який видано Роздорською селищною радою та зареєстровано в Синельниківській районній раді народних депутатів 14 листопада 1994 року за № 4, громадянин ОСОБА_1 в списку-додатку до державного акта значиться під № 456. Розмір паю по Роздорському колективному сільськогосподарському підприємству становить 8,22 умовних кадастрових гектара.
 
Рішенням звітно-виборчих зборів уповноважених членів КСП «Роздорське», оформленого протоколом від 05 лютого 1994 року № 1, ОСОБА_1 прийнято в члени цього підприємства.
 
Рішенням звітно-виборчих зборів уповноважених членів КСП «Роздорське», оформленого протоколом від 06 лютого 1997 року № 1, ОСОБА_1 виключено з членів цього підприємства.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
У пункті 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Як указує Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у пункті 1     статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод          (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
 
У справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), заява № 23805/94, § 36) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява № 12964/87, § 28).
 
Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. 
 
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. 
 
Після того, як суд апеляційної інстанції встановить, що рішенням по справі було вирішено питання про права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу на це судове рішення, він переглядає судове рішення за апеляційною скаргою цієї особи.
 
При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
Тобто апеляційному суду необхідно було у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки заявника не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, провадження № 61-41547сво18.
 
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку, що судом першої інстанції було вирішено питання про права, інтереси та свободи ОСОБА_2 .
 
Так, в апеляційній скарзі на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року ОСОБА_2 вказувала на те, що вона не брала участі у справі, однак суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки судом визнано за позивачем право на земельну частку (пай), власником якої є вона.
 
У межах відкритого апеляційного провадження судом установлено, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що відповідно до довідки відділу у Синельниківському районі Головного управління Держагеокадастру у Дніпропетровській області від 25 квітня 2018 року             № 31-4-0.26-874/114-18 у державному акті на право колективної власності на землю Роздорського колективного сільськогосподарського підприємства, який видано Роздорською селищною радою та зареєстровано в Синельниківській районній раді народних депутатів 14 листопада 1994 року за № 4, він у списку-додатку до державного акта значиться під № 456.
 
При цьому судом установлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю, ОСОБА_2 на підставі рішення Роздорської селищної ради народних депутатів від 06 вересня 2001 року № 137-18/ХХІІІ була передана у приватну власність земельна ділянка площею 9,54 га. Судом апеляційної інстанції було зроблено висновок, що власником земельного паю під номером 456 є ОСОБА_2 .
 
На підставі вказаних обставин, суд апеляційної інстанції вважав, що ухвалення судом першої інстанції рішення про визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) розміром 8,22 умовних кадастрових гектари із земель КСП «Роздорське» порушує права та інтереси ОСОБА_2 .
Разом з тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки з урахуванням положень частини першої статті 352 ЦПК України судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення, є заявник.
 
Так, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року                № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну           власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
 
При цьому згідно з пунктом 1 вказаного Указу Президента України паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
 
Організаційні та правові засади виділення власникам земельних                     часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель,                         що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власностівизначені Законом України  «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
 
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). 
 
У справі, що переглядається, судом установлено, що у ОСОБА_1 відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай), однак він був включений до списку-додатку до державного акта на право колективної власності на землю Роздорського колективного сільськогосподарського підприємства за № 456, тому звернувся до суду із цим позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай). Разом з тим, з наведеного не випливає, що ним заявлялися вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, яка виділена ОСОБА_2 .
 
Таким чином, предметом спору у цій справі є не конкретно визначена земельна ділянка, а право позивача на земельну частку (пай), що по суті є правом особи на умовну земельну частку з відповідною грошовою оцінкою без виділення у загальному масиві земель. При цьому, підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) визначені у статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», згідно з якими особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
 
Крім того, відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» земельні ділянки (пай), на які отримано документи або які не були виділені в натурі, відносяться до нерозподілених земельних ділянок, на які до 01 січня 2025 року може бути оформлено право власності. 
 
Переглядаючи рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка є власником земельної ділянки площею 9,54 га на території Роздорської селищної ради, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, як вказана обставина пов`язання із отриманням позивачем права на земельну частку (пай) як колишнього члена КСП «Роздорське». 
 
Таким чином, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовуючи рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2018 року, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, неправильно застосував положення статті 358 ЦПК України та дійшов до помилкового висновку, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 , оскільки визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) ніяким чином не впливає на право власності заявника на земельну ділянку, а тому оскаржувана постанова не може вважатися законною та обґрунтованою. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихhttps://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1618-15 - n9913пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу
 
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 червня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович