УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2021 року
м. Київ
справа №654/717/20
провадження № 51-2371ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 лютого 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року щодо 
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопокровка Сергіївського району Північноказахстанської області, громадянина України, офіційно не працюючого, розлученого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК), і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 лютого 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, та призначено йому покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3803,86 грн матеріальної шкоди, 10000 грн моральної шкоди та витрати на надання правничої допомоги потерпілій в розмірі 3000 грн.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 10 січня 2020 року близько 09:00, перебуваючи на АДРЕСА_2 через особисті неприязні відносини схопив за волосся ОСОБА_5 та вдарив її головою в корпус автомобіля, потім завдав два удари правою ногою в голову в ділянку обличчя та лівої скроні, в результаті чого спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 вказує на те, що йому призначено суворе покарання, а тому просить скасувати судові рішення. Зазначає, що суд першої інстанції допустив необ`єктивність та неповноту в дослідженні обставин справи, що стало наслідком постановлення незаконного та несправедливого вироку. Свої вимоги мотивує тим, що суд при призначенні йому покарання не в повній мірі врахував дані про його особу, зокрема: позитивну характеристику, відсутність судимості, щире каяття, сімейний стан, досудову доповідь органу пробації, а також не взяв до уваги те, що в нього на утриманні неповнолітні діти, одна з яких є інвалідом. Вказує, що апеляційний суд належним чином не проаналізував доводів його апеляційної скарги щодо пом`якшення йому покарання та безпідставно погодився із рішенням суду першої інстанції в цій частині. 
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Посилання засудженого на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, думку прокурора, який вважав за можливе призначити засудженому покарання у виді арешту, думку потерпілої, яка просила призначити покарання засудженому згідно закону, досудову доповідь органу пробації, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин. 
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК у виді арешту на строк 3 місяці.
Апеляційний суд із додержанням приписів статей 404, 405 КПК переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам наведеним у касаційній скарзі засудженого, визнав їх необґрунтованими і зазначив в ухвалі відповідні мотиви та підстави прийнятого рішення. З такими висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, є законною, мотивованою та обґрунтованою.
Покарання, призначене ОСОБА_4 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК, а тому, підстави для його пом`якшення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.  125 КК, відсутні.
Твердження засудженого про те, що судами не враховано, що в нього на утриманні неповнолітні діти, одна з яких є інвалідом, а тому покарання у вигляді арешту є надто суворим для нього, суд відхиляє.
Так з обставин справи видно, що засуджений розлучився з дружиною, остання разом з двома їхніми дітьми проживає разом зі своїми батьками і саме матері дружини – потерпілій ОСОБА_5 засуджений спричинив легкі тілесні ушкодження.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до переконання, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді арешту на 3 місяці є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення наступних кримінальних правопорушень.
Суд звертає увагу засудженого, що клопотання про зупинення виконання судового рішення, відповідно до вимог ст. 430 КПК може бути вирішено після відкриття касаційного провадження.
Враховуючи вищезазначене та відсутність в обґрунтуванні касаційної скарги переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, в той час, як з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч.  2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 лютого 2021 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                         ОСОБА_3