Справа № 461/2310/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/553/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:12

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування сертифікату, скасування державної реєстрації права власності.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належать квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , який є пам`яткою архітектури національного значення. На початку листопада 2019 року їй стало відомо, що власник квартири АДРЕСА_8 , ОСОБА_3 , проводивши будівельні ремонти з реконструкції вказаної квартири, самовільно зайняв частину горища, а на двері горища встановив замок, чим унеможливив доступ до горища. Стверджує, що підставою виникнення у відповідача права власності на квартиру АДРЕСА_8 після її перепланування є сертифікат Державної архітектурно-будівельної інспекції України № IV 163193430988 від 09.12.2019 року. Зазначає, що Державна архітектурно-будівельна інспекція України не вжила заходів щодо перевірки законності забудови горища будинку АДРЕСА_9 , не взяла до уваги наявність у будинку статусу пам`ятки національного значення та вимоги ухвали Львівської міської ради № 4044 від 11.10.2018 року «Про врегулювання питання розмежування допоміжних та нежитлових приміщень в багатоквартирних житлових будинках» та протиправно видала оскаржуваний сертифікат. Вказує, що реконструкція пам`яток національного значення здійснюється лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, на підставі погодженої з ним науково-проектної документації, однак Міністерство культури, молоді та спорту України не надавало дозволів на проведення будь-яких робіт в квартирі АДРЕСА_8 . Звертає увагу, що допоміжні приміщення, в тому числі горища, є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку, а вона як власник значної кількості квартир в будинку не надавала жодної згоди ОСОБА_3 на розширення квартири АДРЕСА_10 за рахунок частини простору горища будинку. Вважає, що у разі скасування сертифікату Державної архітектурно-будівельної інспекції України № IV 163193430988 від 09.12.2019 року відстуня правова підстава для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_8 за ОСОБА_3 , а відтак підлягає скасуванню запис про право власності на вищезазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З наведених підстав просить визнати незаконним та скасувати сертифікат Державної архітектурно-будівельної інспекції України № IV 163193430988 від 09.12.2019 року; скасувати запис про право власності № 34865315 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50463104 від 25.12.2019 року щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 1998500746101.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що реконструкція квартири АДРЕСА_8 відбулася в період 2016-2019 років, відтак усі будівельні роботи у житловому будинку, що є пам`яткою архітектури національного значення проводилися без дозволу Міністерства культури, молоді та спорту України, а сам дозвіл отримано уже після проведення усіх будівельних робіт та оформлення права власності на квартиру виключно з метою легалізації проведених будівельних робіт. Зазначає, що горище будинку АДРЕСА_9 , частину якого забудував ОСОБА_3 , є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, призначеним для забезпечення його експлуатації, зокрема, обслуговування димових каналів будинку, яке перебуває у спільному користуванні співвласників багатоквартирного будинку і не може бути поділено між ними чи виділено в натурі зі спільного майна багатоквартирного будинку. Вказує, що орган державного архітектурно-будівельного контролю приймає подані замовником заяву, акт готовності об`єкта до експлуатації та вчиняє дії у межах чинного законодавства щодо з`ясування питання достовірності відомостей у поданих документах, відповідності об`єкта проектній документації, вимогам будівельних норм, стандартів і правил, а у разі потреби під час розгляду питань, пов`язаних з видачею сертифіката, орган державного архітектурно-будівельного контролю може звернутися до державних органів з метою отримання відповідних висновків, що стосуються об`єкта будівництва, однак Державною архітектурно-будівельною інспекцією України допущено бездіяльність щодо перевірки законності забудови горища будинку АДРЕСА_9 . З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, мотивуючи таке тим, що з 14.05.2021 року він перебуває на самоізоляції у зв`язку з контактуванням з особою, у якої виявлено гостру респіраторну хворобу COVID-19. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18, провадження №61-22682св19 зазначив, що «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обгрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору».
У клопотанні про відкладення розгляду справи представник апелянта ОСОБА_2 зазначив, що причиною подання такого клопотання є існуючі протиепідеміологічні заходи та обмеження, а також його перебування на самоізоляції та мінімізація ризиків поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19.
З огляду на те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, те, що представник апелянта реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), зазначену представником апелянта причину його неявки до суду апеляційної інстанції, якою є перебування на самоізоляції, що документально не підтверджено, з огляду на можливість за клопотанням представника апелянта проведення судового засідання в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника апелянта. 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судових повісток, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутності до суду не подавали.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем на законних підставах, на підставі оформлених у встановленому законом порядку дозвільних документів, з дотримання усіх вимог та в установленому законом порядку виконані роботи з реставрації квартири АДРЕСА_8 , з врахуванням чого Державною архітектурно-будівельною інспекцією правомірно видано відповідачу Сертифікат серія ІУ № 163193430988 від 09.12.2019 року, який в подальшому став підставою для законної реєстрації права власності на вказану квартиру АДРЕСА_10 . Крім цього, судом враховано надану мешканцями житлового будинку, в тому числі і тих, які в подальшому відчужили квартири позивачці, згоду на реконструкцію квартири АДРЕСА_8 ,
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що відділом охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_3 було видано реставраційне завдання на розроблення науково-проектної документації реставрації з розширенням за рахунок частини горища квартири АДРЕСА_8 , яке листом №1319/10-2/61-14 від 10.11.2014 року погоджене центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини – Міністерством культури України.
Наказом департаменту містобудування Львівської міської ради від 01.09.2015 року ОСОБА_3 затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з переплануванням квартири АДРЕСА_8 розширенням за рахунок частини простору горища з влаштуванням додаткового двоконтурного котла димохідного типу.
При винесенні даного наказу враховано заяву-згоду мешканців будинку АДРЕСА_9 , завірену директором Львівського комунального підприємства «Айсберг», акт обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_8 від 28.07.2015 року, виконаний ЛКП «Айсберг», висновок управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 29.07.2015 року № 04-1784 та технічні висновки за результатами обстеження конструкцій будинку за адресою АДРЕСА_9 , виконані ПП ОСОБА_4 .
На підставі згаданого наказу Департаменту містобудування, проектною організацією – Приватним підприємством «Ярок і Ко» розроблено «Робочий проект реставрації з переплануванням квартири АДРЕСА_8 розширенням за рахунок частини простору горища».
Міністерство культури України погодило вказану проектну документацію, що підтверджується листом №868/10/61-15 від 15.12.2015 року.
Згодом, на підставі перелічених документів, ОСОБА_3 був отриманий в Державній архітектурно-будівельній інспекції Дозвіл на виконання будівельних робіт від 11 березня 2016 року №ІУ 115160711206.
У подальшому, ОСОБА_3 подав до Державної архітектурно-будівельної інспекції заяву про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту та видачу сертифікату, акт готовності об`єкта до експлуатації, за результатами розгляду яких отримав Сертифікат серія ІУ №163193430988 від 09.12.2019 року про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та готовність його до експлуатації.
На підставі отриманого Сертифікату відповідач зареєстрував (оформив) право власності на квартиру АДРЕСА_8 після її перепланування з розширенням за рахунок частини горища.
Позивач, яка є власником квартир АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 9, ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та АДРЕСА_7 , вважає, що відповідачем незаконно, за відсутності дозвільних документів, виконані будівельні роботи з перепланування квартири АДРЕСА_10 і в подальшому незаконно зареєстровано право власності на таку, що і стало підставою для її звернення до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будівельні роботи з перепланування квартири АДРЕСА_11 були виконані відповідачем на підставі дозволу на виконання таких робіт, отриманого ним у встановленому законом порядку, який не визнавався недійсним, не скасовувався, що свідчить про виконання цих робіт на підставі дозвільних документів. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який аналізуючи положення Закону України «Про регулювання містобудівної документації», Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» дійшов висновку про те, що передумовою виконання будівельних робіт щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками є отримання замовником відповідного дозволу на виконання таких робіт в органу державного архітектурно-будівельного контролю.
Передумовою видачі дозволу відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є заява, до якої додаються: проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена у встановленому законом порядку; згода співвласників будинку на проведення будівельних робіт, засвідчена у встановленому законом порядку, у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту.
Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт покликається на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував статус житлового будинку, який є пам`яткою культурної спадщини.
Такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, беручи до уваги відомості, що містяться у Державному реєстрі нерухомих пам`яток України, розглядаючи позов та вирішуючи спір, встановив, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , є пам`яткою культурної спадщини національного значення (охоронний номер 326/27), та зазначив в оскаржуваному рішенні, що дії щодо реставрації даного об`єкту нерухомого майна підпадають під регулювання Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.25 вказаного Закону, консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації, яким, як встановив суд першої інстанції, є Міністерство культури України.
Суд першої інстанції встановив, що відповідачем належним чином погоджено з Міністерством культури України реставраційне завдання на розроблення науково-проектної документації реставрації з розширенням за рахунок частини горища квартири АДРЕСА_8 , відповідач, у встановленому законом порядку, розробив та погодив з Міністерством культури України «Робочий проект реставрації з переплануванням квартири АДРЕСА_8 розширенням за рахунок частини простору горища».
Наведене спростовує доводи апелянта що роботи з перепланування квартири АДРЕСА_10 проведені відповідачем за відсутності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації, яким, як встановив суд першої інстанції, є Міністерство культури України. 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідач отримав згоду всіх співвласників житлового будинку АДРЕСА_9 на виконання будівельних робіт з реставрації квартири АДРЕСА_10 , власники інших квартир у житловому будинку будь – яких претензій до відповідача не висловлювали.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити і те, що попередні власники квартир АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 8, 9, 10, 11 та 15 на пл. Ринок, 29, які в подальшому були відчужені ОСОБА_1 , не заперечували щодо перепланування квартири АДРЕСА_8 , надавши згоду на перепланування з пристосуванням горища над квартирою АДРЕСА_10 під житло, що підтверджується списком мешканців будинку за адресою АДРЕСА_9 для погодження перепланування з пристосуванням горища над квартирою АДРЕСА_10 під житло, у якому підписи мешканців квартир житлового будинку завірені директором ЛКП «Айсберг». (а.с. 167-168).
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановив, що у ОСОБА_3 були наявними всі необхідні дозвільні документи, передбачені Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності» та «Про охорону культурної спадщини», в тому числі дозвіл Міністерства культури, на проведення відповідних робіт у квартирі АДРЕСА_8 , що спростовує доводи апелянта про відсутність дозвільних документів. 
Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що Державною архітектурно-будівельною інспекцією України відповідачу підставно видано дозвіл на виконання будівельних робіт з реставрації квартири АДРЕСА_8 , оскільки ним дотримані всі вимоги щодо отримання такого дозволу.
Отримавши дозвіл на виконання будівельних робіт з реставрації квартири, враховуючи вимоги ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ОСОБА_3 отримав право на виконання відповідних будівельних робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_8 з розширенням за рахунок частини простору горища.
Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги з приводу того, що відповідач не отримав згоди ОСОБА_1 , як співвласника квартир у вказаному будинку, на виконання будівельних робіт з перепланування квартири АДРЕСА_10 , оскільки на момент оформлення та видачі дозволу на виконання будівельних робіт та виникнення у відповідача ОСОБА_3 права на виконання даних будівельних робіт, позивач не була власником жодної квартири в будинку АДРЕСА_9 , що підтверджується наданими позивачем інформаційними довідками, з яких вбачається, що першу квартиру позивачем придбано лише 21.04.2016 року. 
Вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що на момент придбання ОСОБА_1 квартири ОСОБА_3 вже належало право на виконання будівельних робіт по реконструкції квартири АДРЕСА_8 з розширенням за рахунок частини простору горища, оскільки дозвіл на виконання будівельних робіт ним був отриманий ще 11.03.2016 року, а відтак суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачу не потрібно було отримувати згоду позивачки на виконання робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_8 , оскільки на момент надання дозволу на виконання будівельних робіт та виникнення права на виконання таких робіт, квартири в будинку АДРЕСА_9 позивачці на праві власності не належали. 
Судом першої інстанції встановлено і це безспірно підтверджується матеріалами справи, що всі власники квартир в даному будинку дали згоду на проведення реставрації квартири АДРЕСА_8 за рахунок частини простору горища, а відтак відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував, що вказані письмові згоди (як і відсутність письмових претензій) підтверджують те, що співвласники не заперечили (надали згоду) щодо проведення реставрації квартири АДРЕСА_10 з розширенням за рахунок частини простору горища, а відтак, підтвердили той факт, що не використовують горище.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, який є основним документом, що свідчить про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС№) наслідками, є відповідний Сертифікат, який видається органом державного архітектурно-будівельного контролю на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації.
Згідно з ч. 9 ст. 39 цього ж Закону, зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів – води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.
Отже, виданий Сертифікат на об`єкт нерухомого майна є підставою для оформлення права власності на такий об`єкт.
Згідно з п. 24 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2001, для отримання сертифікату замовник подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронний кабінет до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю заяву про прийняття об`єкта в експлуатацію та видачу сертифіката, до якої додається акт готовності об`єкта до експлуатації.
Відповідно до п. 25 Порядку, орган державного архітектурно-будівельного контролю приймає подані заявником заяву, акт готовності об`єкта до експлуатації та вчиняє дії у межах чинного законодавства щодо з`ясування питання достовірності відомостей у поданих документах, відповідності об`єкта проектній документації, вимогам будівельних норм, стандартів та правил.
Проаналізувавши надані відповідачем документи, суд дійшов висновку, що відповідачем при поданні заяви щодо видачі сертифікату дотримано всі необхідні вимоги та у встановленому законом порядку отримано Сертифікат серія ІУ № 163193430988 від 09.12.2019 року, доказів на спростування такого висновку апелянт суду не надав.
Суд першої інстанції також встановив, що всі відомості, зазначені в акті готовності та заяві, є достовірними, реконструйований об`єкт повністю відповідає проектній документації та вимогам будівельних норм, стандартів та правил, а твердження позивача щодо невідповідності відомостей у акті готовності, заяві та проектній документації, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.
Свої висновки щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів обґрунтовує також висновками ЄСПЛ, який у рішенні по справі ОСОБА_5 проти республіки Молдова (№38639/14) повторив, що відповідальність за ризик будь – якої помилки, допущеної державним органом, має нести держава, помилки не мають виправлятися за рахунок особи, якої це стосується. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що ухвала Львівської міської ради №4044 від 11.10.2018 року «Про врегулювання питання розмежування допоміжних та нежитлових приміщень в багатоквартирних житлових будинках» не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки вказана ухвала прийнята Львівською міською радою після виникнення у ОСОБА_3 права на реконструкцію квартири, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 27.05.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.