справа № 755/306/19                    
головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
провадження № 22-ц/824/1302/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
29 березня 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Сержанюка А.С., Сушко Л.П., 
за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, -
в с т а н о в и в :
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора, у якому просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_4 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 . 
За своє життя ОСОБА_4 здійснив приватизацію однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (надалі по тексту - спірна квартира). Після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями першої черги за законом є три його доньки, а саме, позивач та дві її зведені сестри, що є відповідачами у справі. 
На момент смерті ОСОБА_4 відповідачі були пенсіонерами, отже мають право на обов`язкову частку у спадщині. 
Позивач та відповідачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , звернувшись із відповідними заявами до Першої Київської державної нотаріальної контори. 
Однак сторони у справі позбавлені можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартирну, виданий 28 вересня 1993 року Дніпровською районною державною адміністрацією, не зберігся і наявна лише копія такого свідоцтва. 
Позивач зазначала, що всі намагання отримати дублікат документу були марними і державний нотаріус відмовив позивачу та відповідачам у вчиненні нотаріальних дій з видачі свідоцтв про право на спадщину, в зв`язку з не наданням оригіналу правовстановлюючого документу на спірну  квартиру, який би підтверджував право власності померлого на цю квартиру. За таких обставин, державний нотаріус рекомендував сторонам звернутись до суду. 
Підтвердженням належності спірної квартири померлому ОСОБА_4 є розпорядження (наказ) від 13 вересня 1993 року № 2/1508, що видане Дніпровською районною державною адміністрацією про отримання права на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та здійснення померлим приватизації квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 вересня 1993 року Дніпровською районною державною адміністрацією, та реєстрацією права власності на цю квартиру, яке відбулось 27 жовтня 1993 року за № 1588 в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності. 
Дана інформація підтверджується довідкою-характеристикою виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 21 листопада 1995 року № 19787-7. 
За своє життя ОСОБА_5 склав заповіт від 16 жовтня 2010 року, яким на випадок своєї смерті зробив наступне розпорядження: із належного йому на праві особистої власності майна, спірну квартиру,  заповів гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В той же час у померлого ОСОБА_4 є ще дві доньки, які є відповідачами у справі, і які на час смерті свого батька були пенсіонерами, отже мають право на обов`язкову частку у спадщині. 
Позивач вказувала, що відсутність правовстановлюючого документу на спірну квартиру не позбавляє спадкоємців права на спадщину, при цьому не видача свідоцтва про право на спадщину порушує право власності позивача на нерухоме майно, тому позивач вимушена звернутись до суду із відповідним позовом. 
Крім того, позивач зазначає, що у добровільному порядку вирішити з відповідачами питання розподілу спадщини не вдалося.
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири номер  АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 4 405 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 4 405 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивач має право на отримання у власність 2/3 частин зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом, оскільки відповідачі у справі на час смерті ОСОБА_4 , як його рідні доньки, були непрацездатними, тож мають право на обов`язкову частку у спадковому майні щодо якого померлий залишив заповідальне розпорядження.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року.
 
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, у якій просять скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року та визнати згідно з наданих оригіналів документів на визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 , за довічним утриманням. Визнати право власності на спадкове майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних долях, згідно з довіреності в 2012 року від ОСОБА_4 (а.с. 36-44 т. 4).
Ухвалою Київського апеляційного суду апеляційне провадження у справі відкрито в частині вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , разом з цим, апеляційну скаргу в частині вимог ОСОБА_3 повернуто, у зв`язку із не усуненням недоліків.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що  підтверджується такими документами (копії):
довідками КП «Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва» ЖРЕО-408 від 30 липня 2014 року про реєстрацію померлого за адресою спірної квартири (т. 2, а.с 11-12);
Свідоцтвом про право власності на житло від 28 вересня 1993 року виданого Дніпровською районною державною адміністрацією ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 78, 92, 122);
листами Першої Київської державної нотаріальної контори № 12041/01?30 від 12 грудня 2017 року, № 3307/01-30 від 31 березня 2018 року, № 3705/01-30 від 11 квітня 2018 року, № 6387/01-30 від 26 червня 2018 року, № 9673/01-30 від 24 вересня 2018 року зі змісту яких вбачається, що згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала померлому ОСОБА_4 на підставі дублікату Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого 24 вересня 2012 року органом приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (т. 2, а.с. 84, 88, 97, 101, 110);
довідкою-характеристикою № 19787-7 від 21 листопада 1995 року про те, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі під реєстровим номером 1588 за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності виданого Дніпровською державною адміністрацією міста Києва 28 вересня 1993 року за реєстровим номером 2/1508 (т. 2 а.с. 93, 123);
листом Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 9179/43/2/103 від 04 жовтня 2018 року зі змісту якого вбачається, що на підставі заяви гр. ОСОБА_4 від 27 серпня 2012 року був оформлений дублікат свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Дублікат виданий відповідно до розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 вересня 2012 року № 937. Відомості про об`єкт нерухомого майна були внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06 листопада 2012 року. За таких умов відсутні підстави для оформлення та видачі дублікату свідоцтва про право власності на це майно;
дублікатом Свідоцтва, виданого Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією 28 вересня 1993 року зі змісту якого вбачається, що Дніпровська районна державна адміністрація посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_4 . Дублікат  Свідоцтва про право власності на житло, виданий органом приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням № 937 від 24 вересня 2012 року (т. 2, а.с. 130).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т. 2, а.с. 8 зворот).
За життя ОСОБА_4 складав заповіт щодо квартири АДРЕСА_1 та всього належного йому майна 
на користь гр. ОСОБА_6 06 квітня 2005 року,
та на користь гр. ОСОБА_3 30 вересня 2008 року і 09 грудня 1993 року, 
на користь гр. ОСОБА_7 10 квітня 2009 року (т. 2, а.с. 29, 30, 32, 36?37).
Разом з тим, із заповіту ОСОБА_4 від 16 жовтня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори  (зареєстровано в реєстрі за № 6-1222) вбачається, що  ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «із належного мені на праві особистої власності майна: квартиру АДРЕСА_1 заповідаю гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » (т. 2 а.с. 24).
Відповідно до частин 1, 2 статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
При цьому закон не вимагає того, щоб заповідач інформував про прийняте ним рішення будь-яких третіх осіб (в тому числі тих осіб, в чиїх інтересах було зроблено заповіт). Тобто заповіт як односторонній правочин скасовується чи змінюється заповідачем без отримання на це згоди будь-якої третьої особи.
Скасування чи зміна заповіту здійснюється особисто заповідачем. Бажаючи скасувати заповіт, заповідач може подати відповідну заяву про це або скласти новий заповіт.  
Отже, при складенні заповідачем кількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.
Аналіз статті 1254 ЦК України  дає змогу констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено кілька заповітів, передбачив правила, які повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. 
А саме, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина 3 статті 1254 ЦК України).
Тобто якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому, то новий заповіт скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту.
Отже, судом встановлено, що станом на час відкриття спадщини чинним був заповіт, складений ОСОБА_4 на користь позивача у справі, яким останній заповів позивачу спірну квартиру.
При цьому, колегія апеляційного суду також враховує, положення частини 4 статті 1254 ЦК України про те, що якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до змісту статей 1258, 1261, 1267 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Спадкоємцями покійного ОСОБА_4 за законом першої черги є його діти ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Родинні відносини між спадкодавцем та сторонами у справі, як між батьком та рідними дітьми підтверджується наявними в матеріалах справи: Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , Свідоцтвом про укладення шлюбу щодо відповідачки ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 14-15); Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , рішенням про розірвання шлюбу у справі № 2-52 від 23 січня 1995 року, записом про розірвання шлюбу № 533 від 03 грудня 1998 року, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 19 вересня 2014 року щодо відповідача ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 17-19, 33-35); Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 щодо позивача ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 10-11).
Зі змісту статті 1241 ЦК України, - непрацездатні діти спадкодавця  спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Як вбачається з матеріалів справи, донькам ОСОБА_4 на момент його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачам у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було відповідно 64 роки та 61 рік, що підтверджується копіями паспортів відповідачів (т. 2, а.с. 8, 12-13, 15).
Отже, відповідно статті 1241 ЦК України, відповідачі мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 , яку останній заповів позивачу ОСОБА_2 .
Підсумовуючи, колегія апеляційного суду встановила, що відповідачі мають право на 1/6 частину кожна щодо майна, яке ОСОБА_4 заповів позивачу. 
В свою чергу, позивач має право на отримання у спадок 2/3 частин від майна, що заповів їй ОСОБА_4 , у зв`язку з вирахування із спадкової маси 1/3 частини, що є обов`язковою часткою відповідачів у спадковому майні.
 
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідач ОСОБА_1 також звернулась із відповідною заявою 14 серпня 2014 року.
Позивач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька звернулась до нотаріальної контори 09 жовтня 2014 року (т. 2, а.с. 7-8, 39).
За змістом статей 1268, 1269, 1270, 1278 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.  
Таким чином, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі та позивач у визначений чинним законодавством термін звернулись до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом та заповітом після смерті їх батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
27 квітня 2015 року відповідачі звернулись до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просили видати їм Свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, оскільки на день смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 , яку померлий згідно з заповітом, посвідченого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 16 жовтня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6-1222, заповідав позивачу ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 55 зворот).
Постановами державного нотаріуса від 27 квітня 2015 року відповідачам було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, згідно з статтею 1241 ЦК України на квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа на вищевказану квартиру на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 56 та а.с. 56 зворот).
18 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо квартири АДРЕСА_1 , яку померлий ОСОБА_4 заповів їй заповітом, посвідченим Десятою Київською державною нотаріальною конторою 16 жовтня 2010 року (т. 2, а.с. 61).
Постановою державного нотаріуса від 18 травня 2015 року позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у зв`язку з ненаданням правовстановлюючого документа на вищевказану квартиру (т. 2 а.с. 61 зворот).
 
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
За змістом статей 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка  подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.  
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
У разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.
 
Як встановлено судом апеляційної інстанції,
квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на час його смерті, що не заперечується і відповідачами у справі, 
оригінал свідоцтва про право власності на житло, а також оригінал дублікату свідоцтва про право власності на житло втрачений, 
вказану квартиру ОСОБА_4 заповів позивачу на підставі заповіту від 16 жовтня 2010 року, який був чинним на момент його смерті,
на час вирішення спору у цій справі, заповіт ОСОБА_4 від 16 жовтня 2010 року не визнаний недійсним судом / не скасований.
відповідачі у справі на час смерті ОСОБА_4 мають право на обов`язкову частку у спадковому майні у розмірі по 1/6 кожна, 
відповідачі не визнають право позивача на  частину вказаної квартири та вважають, що спірна квартира має належати виключно їм, як рідним донькам померлого, в рівних частках,
позивачем доведено, що відповідачі ставлять під сумнів наявність права власності позивача на спірну квартиру.
Отже, позивач має право на отримання у власність 2/3 частин зазначеної квартири в порядку спадкування за заповітом, оскільки іншим шляхом аніж в судовому порядку, позивач позбавлений можливості набути право власності на частину квартири за заповітом.
При цьому, обставини неможливості отримання оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру також можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як співвласника спірної квартири у цьому спорі про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки, позивачем доведено, що він не зміг реалізувати своє право на володіння, користування та/або розпорядження спірною квартирою через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову нотаріуса  у видачі Свідоцтва на право на спадщину.
Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про визнання права власності в порядку спадкування на підставі статті 392 ЦК України, оскільки позивачем доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав співвласника спірної квартири відповідачами, як і доведено, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та/або розпорядження спірною квартирою.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 27 квітня 2021 року.

 
Головуючий                                                                                     Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                             А.С. Сержанюк
 
                                                                                                                    Л.П. Сушко