Номер провадження: 22-ц/813/3389/21 
Номер справи місцевого суду: 520/15186/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Південний» про відшкодування завданої моральної шкоди, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Гниличенко М.В. 10 лютого 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ПАТ АБ «Південний» про відшкодування завданої моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-5, 191-202).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що для отримання допомоги та інших соціальних виплат, позивачем 04 березня 2019 року було відкрито банківський рахунок у відділенні ПАТ АБ «Південний» № 15-18, розташованому по вул. Ак. Глушко, 1/3а у м. Одеса. При цьому відповідача було проінформовано, що банківський рахунок відкрито для отримання соціальних виплат. Після цього, позивачем було отримано один платіж соціальної допомоги. 17 червня 2019 роки позивач виявив на електронній пошті лист від АТ «Приватбанк», яким було повідомлено, що його рахунок заарештований і всі операції по ньому припинені, тому позивач вирішив перевести виплати пенсії з АТ «Приватбанк» до відповідача – ПАТ АБ «Південний».
18 червня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся у відділення ПАТ АБ «Південний» № 15-51, розташоване за адресою: вул. Ак. Корольова, 24 у м. Одеса, де ним було відкрито другий рахунок. Позивач вказує, що був впевнений щодо відкриття банківського рахунку без проблем, але наступного дня йому зателефонував працівник банку з проханням терміново прибути до відділення банку і отримати лист для Пенсійного фонду. Позивач прибув в банк, де начальник відділення вручила йому повідомлення №1 та пояснила, що негайно треба відвезти повідомлення до виконавчої служби та повернути відповідачу другу частину цього повідомлення, з відміткою отримання виконавчою службою.
Ніяких повідомлень про арешт або блокування рахунку позивача від відповідача – ПАТ АБ «Південний», ОСОБА_1 не отримував, хоча відповідач зобов`язаний був негайно  проінформувати позивача, у зв`язку зі зміною статусу рахунку і для того, щоб позивав зміг негайно вжити заходів для розблокування банківського рахунку та безпроблемного отримання і користування грошима за цім рахунком. При цьому, позивач вказує, що відповідач був обізнаний про цільове призначення грошей, які зараховуються на рахунок, що вони є соціальними виплатами у вигляді пенсії та є джерелом доходу позивача.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 21-27).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що, якщо б співробітники банку повідомили виконавчу службу про те, що відкритий ОСОБА_1 банківський рахунок є пенсійним/соціальним, то виконавча служба не наклала би на нього арешт, але відповідач навмисно і свідомо не зробив це, чим завдав апелянту моральну шкоду (т. 2 а.с. 32-37).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 березня 2019 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу, відповідно до умов якого банком на ім`я позивача було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні /т.1 а.с.8/.
Також, 18 червня 2019 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Південний» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу, відповідно до умов якого банком на ім`я позивача було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривні /т.1 а.с.9/.
У судовому засіданні судом першої інстанції було досліджено копії вищевказаних Заяв-Договорів банківського рахунку від 04 березня 2019 року та 18 червня 2019 року, які були підписані особисто ОСОБА_1 , зокрема вказано реквізити банку та анкетні дані позивача, визначено позивачем, що він просить відкрити поточний рахунок з використанням електронного платіжного засобу у гривні, що він не є підприємцем, у подальшому будь-яких претензій до вказаних Заяв-Договорів, визнання у судовому порядку їх положень повністю чи частково недійсними або незаконними, з боку позивача не надходило. На час розгляду справи у суді вони є діючими та сторони договору зобов`язані виконувати їх положення.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що з позовними вимогами до суду щодо визнання частково чи повністю недійсними, незаконними положень вищевказаних договорів позивач не звертався, фактично позивач оскаржує дії банку з приводу накладення арешту на його рахунки, вказані дії працівників банку він вважає неправомірними та такими, що спричинили йому моральну шкоду, яку він просить компенсувати.
Правовідносини між відповідачем та позивачем врегульовані Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб ПАТ АБ «Південний», що затверджений розпорядженням банку із усіма змінами, доповненнями та із усіма Додатками до нього, що укладений між відповідачем та позивачем (т.1 а.с.62,101).
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, тобто законодавець вказує на випадки компенсації моральної шкоди: визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (наприклад, ст.ст 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,   ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст.237-1 Кодексу законів про працю України тощо).
Відповідно до ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові/володільцеві рахунка/, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Відповідно до ст.1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку.
Позивач посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», а також на ст.ст. 23, 1167 ЦК України, вказуючи на заподіяння йому моральної шкоди у зв`язку з неналежним виконанням працівниками банку умов договору про банківський рахунок щодо накладення арешту на кошти, які знаходяться на відкритих позивачем рахунках у банку.
Проте, слід розмежовувати вказані правові підстави відшкодування немайнових витрат.
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Як вірно вказано у рішенні суду, право споживачів на відшкодування моральної шкоди виникає лише у випадках, передбачених ст.4 Закон України "Про захист прав споживачів". Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Заявою-Договором банківського рахунку, які були досліджені у судовому засіданні судом першої інстанції, не встановлено відповідальності сторін договору у вигляді відшкодування моральної шкоди.
Стаття 23 ЦК України визначає загальні положення про можливість відшкодування моральної шкоди при наявності вини відповідача, а ст. 1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування шкоди в позадоговірних (деліктних) правовідносинах лише при наявності ознак неправомірності або протиправності в діях осіб, які порушують ці права, та доведеності особою втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. Складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: власне шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, котра її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди.
Тож згідно із принципом змагальності сторін (ст.2 ЦПК України), необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог позивача про відшкодування банком моральної шкоди.
З матеріалів справи вбачається, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебуває виконавчий лист № 2-685/10, виданий Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованості по кредитному договору у загальному розмірі 501 047,98 гривень, що вбачається із постанови про прийняття виконавчого провадження від 05 березня 2019 року /т.1 а.с.13/.
07 червня 2019 року Акціонерним банком «Південний» було отримано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Шеглової Євгенії Віталіївни від 30 травня 2019 року про арешт коштів боржника, якою було накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках, зокрема в Акціонерному банку «Південний» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, які належать боржнику  ОСОБА_1 (т.1 а.с.25,30).
ОСОБА_1 , як фізична особа, звернувся до суду з позовом до банку про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що банк незаконно арештував його рахунок та банк був зобов`язаний негайно його проінформувати про надходження постанови про накладення арешту на кошти боржника, однак, усвідомлено та навмисно не зробив цього, чим порушив умови банківського обслуговування, Закону України «Про захист прав споживачів» та норми українського та міжнародного права. Також, на думку позивача, відповідач незаконно змусив його відвезти повідомлення про відкриття нового рахунку до Державної виконавчої служби, оскільки він не зобов`язаний це робити, направлення повідомлення на адресу виконавчої служби є обов`язком банку. Крім того, банк відмовився здійснювати перевірку законності й обґрунтованості арешту та блокування рахунків, тобто такими діями, на думку позивача, відповідач навмисно та свідомо завдав йому моральної шкоди, що має бути компенсована.
Позивач вказував на те, що він є особою з інвалідністю 2 групи по зору безстроково, переніс сильні емоційні та душевні страждання, погіршився його стан здоров`я, було порушено його права на виплату пенсії, незаконними діями представників банку було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 731 109 600 гривень.
ОСОБА_1   у своїй позовній заяві посилається на норми статті 1167 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Позивач виходить з того, що внаслідок протиправних дій працівників банку, які, неналежно виконували свої трудові обов`язки,  чим порушили умови банківського обслуговування та норми Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу була заподіяна моральна шкода.
Проте, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із даною позицією позивача, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону.
Так, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг.
Деліктна відповідальність - це наслідок позадоговірного завдання шкоди, що пов`язується з виникненням деліктного зобов`язання.
Таким чином, позивач безпідставно просив покласти на відповідача обов`язок по відшкодуванню на його користь моральної шкоди на підставі статті 1167 ЦК України, оскільки вказана стаття регулює позадоговірні (деліктні) відносини, а між позивачем і відповідачем був укладений договір банківського рахунку, та предметом спору повинно було бути встановлення факту належного чи неналежного виконання працівниками банку умов договору банківського рахунку.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за положеннями статті 1167 ЦК України - відсутні.
Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.
Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.
Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16.
Умовами укладеного між сторонами договору комплексного банківського обслуговування не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».
Як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні - спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало би необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом.
Із досліджених у судовому засіданні матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 невірно обрано засіб захисту його порушених прав шляхом звернення до суду з численними позовами про відшкодування моральної шкоди до різних відповідачів, зокрема подано позови до виконавчої служби про відшкодування моральної шкоди (а.с.27,42), позови до працівників, які займають посади в ПАТ АБ «Південний» про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду (а.с.155,156). Однак, даний позов та вищевказані позови не призводять до ефективного поновлення прав позивача та вирішення спору судом по суті з метою встановлення порушених його прав, якщо дійсно таке порушення мало місце.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не використано позасудових та судових засобів захисту прав у вигляді можливого звернення з заявою до виконавчої служби про зняття арешту та надання усіх документів, які підтверджують соціальні виплати по арештованому рахунку, зокрема за визначеними законом окремими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії боржника, позивачем не використано право звернення до суду зі скаргою на неправомірні дії чи бездіяльність державного виконавця у порядку ст. 447 ЦПК України, якщо мало місце порушення прав позивача під час виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості та інше.
Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ані чинним законодавством, ані договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Південний», не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неправомірними, на думку позивача, рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб ПАТ АБ «Південний», оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг, а відтак, позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягали задоволенню.
Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції не спростовують і зводяться лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів викладений судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 квітня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе