Справа № 2-757/11                                Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д. 
Провадження № 22-ц/811/201/21                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 червня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
                                     секретаря Юзефович Ю.І.
з участю заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , заінтересованої особи ОСОБА_3 , представника заінтересованої особи Львівської місцевої прокуратури № 2 Ванчака А.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2020 року в складі судді Іванюк І.Д. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при виконанні рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2012 р. у справі № 2-757/11 та на постанову про відновлення виконавчого провадження від 21.09.2020, з участю заінтересованих осіб ОСОБА_3 , Львівської місцевої прокуратури № 2,-

встановив:

У листопаді 2020 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, у якій просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Залізничного відділу ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Макухіної І.В. від 21.09.2020 про відновлення виконавчого провадження № 37114639 щодо виконання рішення суду від 15.03.2013 у справі № 2-757/11 про вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 . 
Скаргу обґрунтовував тим, що постанова є незаконною, оскільки постановою Львівського апеляційного суду від 27.02.2020 ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2018, якою задоволено клопотання ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа скасовано та постановлено рішення про відмову у видачі дублікату виконавчого листа у вказаній справі. При цьому, Львівський апеляційний суд у своїй постанові вказав, що ОСОБА_3 не звертався до суду із заявою про поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, що є необхідним при розгляді питання про видачу дубліката виконавчого листа у вказаній справі. Також, у п. 6 ст. 67 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку, а оскільки перешкоди у користуванні житлом чиняться не ОСОБА_1 , а його донькою і онукою позивача - ОСОБА_4 , яка зареєстрована у спірному житлі і не була стороною у справі, про що вона неодноразово повідомляла державного виконавця, то виконавче провадження не могло бути відновленим. 
Із врахуванням наведеного, оскільки відсутній документ, на підставі якого слід відновити провадження, пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, а також із врахуванням того, що ОСОБА_1 не чинить ОСОБА_3 жодних перешкод у користуванні спірним житлом, просив скаргу задовольнити.
Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересована особа – ОСОБА_3 , Львівська місцева прокуратура №2 при виконанні рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07.03.2012 р. у справі № 2-757/11 та на постанову про відновлення виконавчого провадження від 21.09.2020 р. – відмовлено за безпідставністю. 
Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважає ухвалу незаконною, постановленою в супереч чинного законодавства та обставин даної справи.
В апеляційній скарзі покликається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 27.02.2020 скасовано ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2018, та відмовлено ОСОБА_3 у видачі дубліката виконавчого листа у даній справі.
Таким чином, на даний час відсутній виконавчий документ, на підставі якого можливо б було відновити провадження, тобто ця обставини унеможливлює відновлення виконавчого провадження.
Наслідки відмови ОСОБА_3 у видачі дублікату виконавчого листа є обов`язковими і для прокуратури, яка здійснює його представництво.
Вважає, що звернувшись із заявою про відновлення виконавчого провадження Львівська місцева прокуратура № 2 вчинила дії, які свідчать про свідоме ігнорування судового рішення апеляційного суду від 27.02.2020 у даній справі, під час ухвалення якого представник прокуратури був присутній.
Стверджує про намагання переоцінити обставини, які були вирішені шляхом ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили.
Окремо звертає увагу, що ОСОБА_1 не чинить перешкод у вселенні ОСОБА_3 , проти вселення заперечує ОСОБА_4 1991 року народження, яка не була залучена до участі у справі, хоч на час її розгляду була повнолітньою, зареєстрована та проживає у відповідній квартирі.
Враховуючи наведене, на ОСОБА_4 не покладалося жодних обов`язків, однак вселення ОСОБА_3 до квартири порушує її права та інтереси.
Поряд з цим, оскільки ОСОБА_4 не є боржником у виконавчому провадженні, вимоги державного виконавця з приводу вселення ОСОБА_3 на неї не розповсюджуються.
Зазначає, що про вказані обставини ОСОБА_4 повідомляла Залізничний ВДВС.
Враховуючи зазначене, вважає, що оскаржувана постанова державного виконавця була винесена незаконно.
Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова державного виконавця відповідає вимогам п. 6, 7 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, державний виконавець при її винесенні діяв у відповідності до вимог ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження».
Зокрема, суд врахував, що заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №2 звернувся до Залізничного ВДВС ЗМУ МЮ про відновлення виконавчого провадження, оскільки рішення суду про вселення ОСОБА_3 не виконане, боржник ОСОБА_5 чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні вказаною квартирою, що підтверджується неодноразовими скаргами та заявами ОСОБА_3 на адресу місцевої прокуратури, тому на підставі даного звернення 21.09.2020 державний виконавець Залізничного відділу ДВС ЛМ УЮ виніс постанову про відновлення виконавчого провадження серії ВП № 37114639. 
В свою чергу, врахувавши позицію викладену у постанові Верховного Суду від 01.06.2020 у справі № 754/5146/15-ц, суд зазначив, що до повноважень державного виконавця не входить перевірка обґрунтованості заяви стягувача про перешкоджання боржником його проживанню (перебуванню) у спірній квартирі.
Також, суд зазначив, що ст.  67 Закону України «Про виконавче провадження» не визначає строків, по спливу яких виконавче провадження не може бути відновлене.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.
Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.
Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.03.2013, справа № 2-757/11 задоволено позов прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛКП “Скнилівок”, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом.
Зобов`язано ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 38,50 грн. судових витрат у користь держави.
У позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив права на користування житлом будинком АДРЕСА_2 відмовлено за безпідставністю вимог.
15.03.2013 Залізничний районний суд м. Львова видав виконавчий лист № 2-757/11,  на підставі якого державний виконавець Залізничного відділу ДВС ЛМУЮ винесла постанову про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2013 (а.с. 135).
Боржнику запропоновано добровільно виконати рішення суду в термін до 29.03.2013.
Згідно Акту Державного виконавця від 23.04.2013 при виході за адресою встановлено, що боржник ОСОБА_6 передала ключі стягувачу ОСОБА_3 , стягувача вселено (а.с. 168).
25.04.2013 державний виконавець Залізничного відділу ДВС ЛМУЮ винесла постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 174).
10.12.2018 ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого листа, оскільки такий втрачено.
22.12.2018 ухвалою Залізничного районного суду м. Львова задоволено заяву ОСОБА_3 та видано дублікат виконавчих листів у вказаній справі у зв`язку із втратою оригіналу (а.с. 27-28).
05.08.2019 ОСОБА_3 подав заяву про відновлення виконавчого провадження.
06.08.2019 державним виконавцем Залізничного відділу ДВС ЛМУЮ відновлене виконавче провадження про вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 на підставі ч. 6 ст. 67 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 131).
30.01.2020 ОСОБА_3 звернувся до начальника Залізничного ВДВС ЗМУ МЮ про повернення без виконання виконавчого листа № 2-757/11 від 15.03.20213, на підставі чого 30.01.2020 виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа (дубліката виконавчого листа) стягувачу (а.с. 39).
В свою чергу, постановою Львівського апеляційного суду від 27.02.2020 скасовано ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2018 про видачу ОСОБА_3 дубліката виконавчого листа.
Таким чином, з врахуванням судового рішення апеляційного суду, дублікат виконавчого листа, на підставі якого відновлене виконавче провадження, втратив чинність.
17.09.2020 заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 2 Львівської області звернувся до Залізничного ВДВС ЗМУ МЮ про відновлення виконавчого провадження, оскільки рішення суду про вселення ОСОБА_3 станом на час звернення не виконане, боржником ОСОБА_1 чиняться ОСОБА_3 перешкоди у користуванні вказаною квартирою, що підтверджується неодноразовими скаргами та заявами ОСОБА_3 на адресу місцевої прокуратури (а.с. 27-28).
На підставі даного звернення 21.09.2020 державний виконавець Залізничного відділу ДВС ЛМ УЮ винесла постанову про відновлення виконавчого провадження серії ВП № 37114639 (а.с. 26).
Крім цього, 21.09.2020 державний виконавець Залізничного відділу ДВС ЛМ УЮ звернулася до суду із поданням про видачу дубліката виконавчого листа (а.с. 23-24).
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст. 5 цього закону).
Відповідно до ч. 1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.1, п. 2, ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження"). 
Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Використовуючи своє право на звернення до суду із скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, представник боржника ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, обгрунтовуючи яку, фактично не заперечує те, що стягувач ОСОБА_3 не є вселений у відповідну квартиру, тобто, що рішення суду, яке набрало законної сили не виконане, при цьому доводи скарги зводяться до того, що перешкоди у вселенні ОСОБА_3 чиняться ОСОБА_4 , яка не є стороною виконавчого провадження та не була учасником даної справи, відтак не неї не покладено жодного обов`язку з виконання рішення суду чи вказівок державного виконавця.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року що ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження».
В свою чергу, порядок виконання рішення про вселення стягувача визначений ст. 67 ЗУ «Про виконавче провадження».
У частині 2 цієї статті зазначено, що примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.
Цією статтею передбачено наслідки у разі перешкоджання боржником виконанню рішення про вселення стягувача та за яких умов здійснюється примусове вселення стягувача.
В свою чергу, у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону (ч. 6 цієї статті).
Аналіз зазначеної статті дає підстави для висновку, що такою передбачено особливий порядок вселення стягувача у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню такого, при цьому, відновлення виконавчого провадження передбачено без встановлення будь яких строків.
Більше того, зазначена стаття не передбачає подання державному виконавцю виконавчого листа.
В свою чергу, у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання (ч. 2 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження»).
За диспозицією вказаної статті до повноважень виконавця не входить перевірка обґрунтованості заяви стягувача про перешкоджання боржником його проживанню (перебуванню) у відповідному приміщенні. 
Вказана позиція Верховного Суду висловлена у постанові від 01.06.2020, справа №754/5146/15-ц. 
При цьому, в контексті обставин даної справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що боржник за виконавчим провадженням не надав та не навів відомостей на спростування позиції стягувача щодо наявності у нього відповідних перешкод.
ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який був чинний на час ухвалення рішення у даній справі та видачі виконавчого листа, втратив чинність на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року №1404-VIII).
Згідно із пунктом 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Аналіз пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що цей закон застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності законом № 1404-VIII, тобто для пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування його норм до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Зазначене у сукупності з тим, що ст. 67 вказаного Закону не обмежена строками подання заяви про відновлення виконавчого провадження, стверджує правильність застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції закону від 02.06.2016 року №1404-VIII, який набрав чинності 05.10.2016.
Колегією суддів встановлено, що хвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2020 року, яка набрала законної сили, подання Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про видачу дубліката виконавчого листа № 2-757/11 про вселення  ОСОБА_3 задоволено.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції «кожен має право на справедливий розгляд його справи судом який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс. 
Враховуючи наведене вище у сукупності, встановлення беззаперечного факту того, що ОСОБА_3 не є вселений у у квартиру АДРЕСА_1 , у цьому йому чиняться перешкоди, що безпосередньо підтверджується доводами апеляційної скарги та є одночасно свідченням того, що фактично рішення суду, яке набрало законної сили не було виконано, відтак відновлюючи виконавче провадження державний виконавець діяла у законний спосіб та з метою захисту прав стягувача у виконавчому провадженні.
Більше того, як вже зазначалося, ОСОБА_1 стверджує, що не чинить перешкод стягувачу у вселенні та користуванні відповідною квартирою, оскільки такі чинить ОСОБА_4 , за словами якої, її батько у квартирі не проживає, при цьому у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає вона. 
Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку дійсно підтверджується реєстрація лише двох осіб за адресою: АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 120).
Разом з тим, в особистих заявах, адресованих державному виконавцю та начальнику Залізничного ВДВС, ОСОБА_1 зазначає, що місце реєстрації у нього відсутнє, натомість місцем свого фактичного проживання називає квартиру АДРЕСА_1 , це ж підтверджується і апеляційною скаргою та іншою поштовою перепискою (а.с. 102, 110, 111, 119).
З врахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про те, що в діях державного виконавця відсутні порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження», не знайшли такого підтвердження і доводи апеляційної скарги, тому вимоги боржника ОСОБА_1 та його представника, безпідставні.
Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, які у повному обсязі з`ясовані і їм дана належна оцінка. 
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 грудня 2020 року– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                                          А.В. Ніткевич   

Судді:                                                  С.М. Бойко
                                                                                                                        
                                                               С.М. Копняк