Єдиний унікальний номер 229/1727/21 
Номер провадження 22-ц/804/1443/21        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

15 червня 2021  року                                                                                                                          м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Володовського Ю.П.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
представника відповідача адвоката Єльчанінової І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07 квітня 2021 року про відмову в забезпеченні позову, постановлену судом у складі головуючого судді Панової Т.Л. в місті Дружківці Донецької області, у справі номер 229/1727/21 за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року до Дружківського міського суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05.04.2011 року позивач надав ОСОБА_2 позику у розмірі 50000,00 доларів США строком на 7 років зі сплатою відсотків за користування грошима в розмірі встановленому на рівні облікової ставки НБУ. 
В обумовлений строк ОСОБА_2 позику не повернув, проценти не сплатив, тому позивач просив суд стягнути в відповідача на його користь 137381,05 доларів США, у тому числі суму позики за борговим зобов`язанням від 05.04.2011 року в розмірі 50000,00 доларів США, проценти за користування в розмірі 76037,66 доларів США, три проценти річних - 11343,39 доларів США та суму судового збору в розмірі 11804,00 грн.
Разом з позовною заявою позивачем надано до суду заяву про забезпечення позову. Заява обґрунтована тим, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову обумовлена попередньою поведінкою відповідача, яка направлена на невиконання рішень суду.
Вважає, що накладення арешту на вказану квартиру буде заходом забезпечення позову, який є цілком співмірним із заявленими позовними вимогами та з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів. При цьому такий захід забезпечення позову не спричинить будь-яких негативних наслідків для відповідача на час розгляду справи, оскільки це будь-яким чином не перешкоджає йому користуватися вказаною квартирою, яка знаходиться у його власності вже майже 7 років та, зокрема, не є предметом іпотеки.
Просив суд накласти арешт на 4-кімнатну квартиру, загальною площею 133,1 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2014 року.
Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07 квітня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1   до  ОСОБА_2    про   стягнення   боргу   за   договором   позики   – 
відмовлено.
Із вказаною ухвалою не погодився ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07 квітня 2021 року та ухвалити постанову про задоволення заяви про забезпечення позову.
Доводами апеляційної скарги наведено, що ухвала суду є незаконною, постановлена при неповному та неправильному з`ясуванні обставин справи, та такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Вважає, що рішення про застосування заходів забезпечення позову повинно прийматись з огляду на оцінку ризиків та ймовірності недобросовісної поведінки відповідача з метою її попередження з врахуванням інформації про його поведінку в минулому за схожих обставин, співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам та забезпечення справедливого балансу інтересів сторін.
З огляду на розмір позовних вимог про стягнення – 137381,05 доларів США, накладення арешту на квартиру буде цілком співмірним засобом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Єльчанінова І.О. просила суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , ухвалу Дружківського міського суду Донецької області – залишити в силі (а.с. 45-48).
Позивачем не надано доказів, якими він обґрунтовує апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі позивачем не зазначено, які норми матеріального та процесуального права судом порушені, або не застосовані.  
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Єльчанінова І.О. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги не визнали, просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши суддю – доповідача, позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (а.с. 1-4). 
З боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 , засновник ТОВ «Агроком», видав боргове зобов`язання на підтвердження укладення між ним та ОСОБА_1 договору позики та фактичне отримання від ОСОБА_1 грошей в сумі 50000,00 доларів США, які будуть використані для надання поворотної фінансової допомоги ТОВ «Агроком». Гроші в сумі 50000,00 доларів США отримав на строк у сім років, після чого зобов`язався повернути основну суму позики та додатково сплатити проценти за користування грошима, розмір яких встановлюється на рівні облікової ставки НБУ, нарахування процентів відбувається щомісяця з дня наступного за днем підписання цього зобов`язання. Сума процентів за кожен наступний місяць розраховується виходячи з суми позики збільшеної на суму нарахованих процентів за кожен минулий місяць наростаючим підсумком. За невиконання або неналежне виконання цього зобов`язання ОСОБА_2 несе відповідальність усім належним йому майном та майновими правами, на які законодавством може бути звернено стягнення (а.с. 8).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2014 року належить 4-кімнатна квартира АДРЕСА_2 (а.с. 9).
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано, в чому полягає реальне невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.  
Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону. 
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
За змістом статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Крім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. На підтвердження позовних вимог позивач надав копію боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 , засновник ТОВ «Агроком», видав боргове зобов`язання на підтвердження укладення між ним та ОСОБА_1 договору позики та фактичне отримання від ОСОБА_1 грошей в сумі 50000,00 доларів США, які будуть використані для надання поворотної фінансової допомоги ТОВ «Агроком». Гроші в сумі 50000,00 доларів США отримав на строк у сім років, після чого зобов`язався повернути основну суму позики та додатково сплатити проценти за користування грошима, розмір яких встановлюється на рівні облікової ставки НБУ. За невиконання або неналежне виконання цього зобов`язання ОСОБА_2 несе відповідальність усім належним йому майном та майновими правами, на які законодавством може бути звернено стягнення.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2014 року належить 4-кімнатна квартира АДРЕСА_2 .
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову ОСОБА_1 .
Забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру не може вважатися співмірним заходом забезпечення позову у даній справі, оскільки позивачем не надано доказів вартості вказаної квартири. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 .
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної  інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи  наведене,  апеляційний  суд  не   встановив   неправильного   застосування   норм 
матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого судового рішення. 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07 квітня 2021 року про відмову в забезпеченні позову – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 16 червня 2021 року.

Суддя: