ПОСТАНОВА 
Іменем України

27 травня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 390/262/20
провадження № 22-ц/4809/786/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді - Головань А.М., Письменний О. А.,
за участю секретаря судового засідання Федоренко Т.О.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Кіровоградський районний сектор ДМС в Кіровоградській області;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Кіровоградського районного сектору ДМС в Кіровоградській області, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26 січня 2021року (суддя Бойко І.А.).
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, відповідно до якого просила позбавити права користування житловим приміщенням ОСОБА_2 (відповідач 1) та ОСОБА_3 малолітня особа (відповідач 2) та зняти їх з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог зазначила, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Донька позивача ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3 зареєстровані, але з 2016 року не проживають за вказаною адресою. Відповідачі участі у сплаті комунальних послуг на утримання будинку не приймають, спільне господарство з позивачкою не ведуть, особисті речи відповідачів в будинку відсутні. Позивач не чинить перешкод відповідачам у доступі до житла. Оскільки реєстрація відповідачів у житловому будинку порушує права позивача як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним їй мйном, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду. 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 , подано до суду відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнаються, просили у задоволенні позову відмовити повністю з наступних підстав. Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної часткової власності, ѕ якого належить позивачу, ј - ОСОБА_4 . Позивач у зазначеному будинку постійно не проживає, тому не несе витрат по його утриманню. Докази того, що позивач здійснює за відповідачів витрати на утримання будинку позивачем не подано. З вимогами, побажаннями чи проханнями щодо оплати витрат на утримання будинку, а також щодо зняття з реєстрації позивач до відповідачів не зверталась. Відповідач 1 вказує, що причини її з дочкою непроживання у домоволодінні є поважними та склалися в силу негативної поведінки позивача. Після того, як позивач у вересні 2016 року поселила у будинку свою старшу дочку з малолітньою дитиною, проживати разом двом сім`ям з дітьми стало неможливо, відповідач 1 зі своєю сім`єю змушена була переїхати до будинку свекрухи за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, позивач не зважила на матеріальні витрати відповідача 1 на будинок, вважаючи, що всі поліпшення належать особисто їй, та забрала у ОСОБА_2 ключі від будинку, чим унеможливила до нього доступ відповідачам. Наразі у спірному домоволодінні ніхто не проживає, однак, позивач ключі від будинку не повернула, проживати у ньому не запропонувала.
Вважає, що даний позов пред`явлено з метою відчуження позивачем будинку, чому перешкоджає реєстрація відповідача 1 разом з дитиною.
Звертає увагу, що право користування відповідачів житловим приміщенням, визначається не лише позивачем, а й іншим співвласником житлового будинку - ОСОБА_4 , який погодив користування відповідачів частиною житла, що йому належить. Відповідачі стверджують, що не вчиняють будь-яких перешкод у реалізації позивачем права власності на належну їй частку нерухомого майна. Протилежного позивачем не доведено (а.с. 76-81).
Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 надано до суду письмові пояснення, які просить врахувати при вирішенні спору. Зазначає, що є власником 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаного будинку є його сестра - ОСОБА_1 . Вказав, що повністю підтримує доводи відзиву відповідачів на позов, оскільки ОСОБА_2 була вимушена припинити проживання за місцем реєстрації через неприязні відносини з позивачем. Особисто він, як власник 1/4 частини будинку, розпорядився своєю часткою у будинку в інтересах племінниці з дочкою для їх реєстрації у вказаному будинку і подальшого проживання без будь-яких обмежень. За його згодою та за спільною з відповідачами домовленістю останні не втрачають права проживання і реєстрації в будинку незалежно від строку та причин відсутності за місцем реєстрації. Повністю підтримує сторону відповідачів, тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити (а.с. 104-105).
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26 січня 2021року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі є членами сім`ї співвласників житлового будинку. Відомості про наявність іншого житла, яке належить відповідачам на праві власності, матеріали справи не містять, та зважаючи на наявну домовленість між відповідачем 1 і третьою особою як співвласником житлового приміщення, право відповідачів користуватись житловим приміщенням за адресою їх реєстрації захищені в силу ст. 156 ЖК  Української  РСР. Тому втрата відповідачами права користуватись вказаним будинком є крайньою формою втручання у їх право на житло.
Суд зважив на те, що обставини припинення користування відповідачами житловим приміщенням виникли не з їх вини, а через несприятливі умови для цього, створені позивачем. Враховуючи зазначені обставини, суд вказав на поважність причин відсутності відповідачем за місцем реєстрації, незважаючи на строк такої відсутності.
Зазначив про відсутність належних та допустимих доказів на спростування поважності причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання та небажання відповідачів нести витрати по утриманню житлового будинку, надання яких є процесуальним обов`язком позивача.
У частині позовних вимог пред`явлених до відповідача 2, яка є малолітньою особою, вказав на поважність причин відсутності малолітньої ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні, з урахуванням обставин, встановлених під час розгляду справи. Зауважив, що проживання малолітньої дитини за іншою адресою не є підставою обмеження чи позбавлення її права користування житловим приміщенням, яке виникло на законних підставах.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю. Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що реєстрація відповідачів у будинку за адресою:  АДРЕСА_1  створює позивачу як власнику перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю. Посилаючисьна доводи, які є аналогічними наведеним у позові, зазначає, що оскільки відповідачі зареєстровані, однак з 2016 року не проживають у спірному будинку, вони втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачі визнали, що самі виїхали з будинку, однак, жодних дій, спрямованих на вселення, не здійснювали. Відповідачі не вказують жодної правової норми, яка б зобов`язувала позивача надавати їм будинок для проживання або претендувати на проживання у будинку, який їм не належить.
Посилаючись на довідку Служби у справах дітей Облдержадміністрації про належність умов проживання малолітньої ОСОБА_3 , вважає безпідставними посилання відповідачів на те, що єдиний будинок, у якому вони могли б жити - це будинок позивача. Зауважує, що саме на батьків покладено обов`язок забезпечення житлом своїх дітей.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на висновки Верховного Суду у справах з аналогічним даному предметом позову. 
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргутретьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 , останній не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх суто формальними та такими, що не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції. Зауважує, що у ході розгляду даної справи судом першої інстанції, ним було підтверджено поважність непроживання відповідачів у спірному будинку, негативне ставлення позивача до доньки з онукою, фактів підведення відповідачем 1 водогону до будинку, облаштування санвузла, проведення поточних ремонтних робіт та сплату комунальних послуг, а також факт постійного проживання позивача у Російській Федерації біля чоловіка. Акцентує увагу на відсутності порушеного права позивача та підтверджує своє волевиявлення щодо надання у користування відповідачам своєї частки домоволодіння незалежно від строків та підстав їх фактичного непроживання за місцем реєстрації (а.с. 212-213).
Відповідач 1 у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції, всебічно і повно встановив фактичні обставини та виніс обґрунтоване рішення по суті спору. Вважає за необхідне додатково повідомити, що після ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі, представником позивача за довіреністю було здійснено реєстрацію місця проживання у спірному будинку іншої доньки позивача разом з її неповнолітнім сином. Зазначена обставина, на переконання відповідача 1, є додатковим підтвердження доводів про відсутність з її боку порушень прав позивача, про які зазначено у пред`явленому позові (а.с. 218-224). 
01 квітня 2021 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.
З підстав, наведених у довідці секретаря судового засідання від 26 квітня 2021 року, засідання апеляційного суду, призначене на вказану дату, не відбулося (а.с. 245).
У відповідності до вимог процесуального закону учасники справи повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (246-249).
Відповідно до розпорядження керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 26 травня 2021 року № 127 здійснено заміну члена колегії з розгляд даної справи судді Дуковського О.Л. суддею Голованем А.М.
У засіданні апеляційного суду 27 травня 2021 року представник скаржниці доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідачів та ОСОБА_4 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за наступного.
Обставини справи, встановлені судами
Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 серпня 2012 року № 33460580, виданого Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», 19 вересня 1997 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок (ціле), з житловою площею 40,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2012 року по справі № 1108/1414/12, яке набрало законної сили, частково скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , яке видано 19 вересня 1997 року на ім`я ОСОБА_1 , а саме, в частині права власності на 1/4 частину даного житлового будинку з надвірними будівлями, в зв`язку з тим, що ОСОБА_4 належить право власності на 1/4 частину вказаного домоволодіння згідно рішення народного суду Кіровоградського району Кіровоградської області від 01 червня 1981 року (а.с.53-59).
Право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 березня 2019 року № 160106023 (а.с.60).
ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25, 26).
З довідок Катеринівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 01 квітня 2019 року № 339, від 03 лютого 2020 року № 123 вбачається, що до складу зареєстрованих осіб в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , входять: власник - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_2 , онука - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька та онука власниці зареєстровані за вказаною адресою, але не проживають з вересня 2016 року (а.с.12, 15, 86).
Родинні відносини між сторонами підтверджуються свідоцтвом про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 21 червня 2014 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 09 вересня 2014 року (а.с.84-85).
Відповідно до довідки виконкому Катеринівської сільської ради від 125 березня 2021 року № 265, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має таки склад сім`ї (зареєстрованих за даною адресою: 1) сестра ОСОБА_7 , 2) мати ОСОБА_1 , 3) племінник ОСОБА_8 , 4) донька ОСОБА_3 (а.с.225).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За приписами ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю.
Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону. Позбавлення особи житла повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду як джерело права.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
Поняття «майно» у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Статтею 9 ЖК Української  РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ст.150 ЖК  Української  РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.
До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК  Української  РСР, зокрема дружина, їх діти і батьки, інші особи у випадках, встановлених законом.
Фактичні обставини даної справи свідчать про те, що спір виник між власницею частки домоволодіння (житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами) та її дочкою і онукою, місце проживання яких зареєстроване за адресою будинку позивача. Іншим співвласником домоволодіння є брат позивача, який у ході судового розгляду справи неодноразово підтвердив своє погодження на безтермінове користування відповідачами його часткою нерухомого майна.
Тож колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у розумінні ст. 64 ЖК Української  РСР є членами сім`ї співвласників домоволодіння, які на законних підставах набули права користування житлом.
Відповідно до вимог ст.156 ЖК  Української  РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.  Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
Частиною першою ст.165 ЖК Української  РСР  передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.    
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.ч. 1, 2 ст.405 ЦК України).
При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.
В п. 33 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані з позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчиненням відповідачами дій, якими порушується право власності позивача.
Всупереч вимогам процесуального закону щодо доказів і доказування у цивільному процесі, позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування поважності причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання.
Крім того, зважаючи на вочевидь неприязні стосунки, що склались між позивачем та відповідачем 1, обставини, що зумовлюють неможливість проживання відповідачів у спірному домоволодінні, наявність яких позивачем не спростована, та враховуючи обставину проживання відповідачів за іншою адресою, яка виникли не з їх вини, апеляційний суд вважає поважними причини фактичної відсутності відповідачів за місцем реєстрації місця проживання незважаючи на строк такої відсутності.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, спір у даній справі стосується також прав та законних інтересів ОСОБА_3 (відповідача 2), яка є малолітньою дитиною.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Згідно зі ст.16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі проживання дитини в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).
За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Таким чином, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт непроживання відповідача 2 за місцем реєстрації, з урахуванням обставин, встановлених під час розгляду справи, не є безумовною підставою для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування зазначеним житлом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Доказів наявності іншого житла, яке належить відповідачам на праві власності матеріали справи не містять.
Вирішуючи даний спір по суті також необхідно враховувати наступне.
За викладених обставин та з урахуванням вимог чинного законодавства, практикою Європейського Суду з прав людини та висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.
При цьому, висновки суду касаційної інстанції у постановах, наведених позивачем у апеляційній скарзі, не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки вони зроблені з огляду на обставини, які є відмінними від обставин даної справи.
За викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених процесуальним законом межах, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скаргаОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26 січня 2021 року, - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 4 червня 2021 року

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А. М. Головань

О. А. Письменний