ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/6871/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою  Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району
на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 280/6871/20
за позовом   ОСОБА_1 
до  Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району
про  зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив : зобов`язати відповідача здійснити виплату коштів у розмірі 32550,00 грн. на користь позивача в якості недоплаченої грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки.
Суд першої інстанції позов задовольнив позов частково, а саме: зобов`язав Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району здійснити позивачу  перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік з урахуванням розміру зазначеної соціальної виплати, визначеного ч. 5  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 №367-ХІV з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10рп/2008) у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, та здійснити її виплату з урахуванням фактично виплачених сум.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що  Рішення Конституційного Суду України № З-р/2020 від 27.02.2020 року не обмежує дію актів законодавства, а саме: постанови, відповідно до якої щорічно встановлюється фіксований розмір разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій в межах бюджетних призначень та самого чинного ЗУ «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», в тому числі постанови КМУ № 112 від 19.02.2020 року.
Враховуючи вищевикладене, підстави перерахування виплати грошової допомоги до 5-го травня за 2020 рік у іншому розмірі в управління відсутні. Виплати проведено в межах чинного законодавства, в абсолютних розмірах, зазначених у Постанові, у межах функцій управління та у межах Державного бюджету на 2020 рік. Чинне законодавство не передбачає можливості збільшення на свій розсуд розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня розміру соціальних виплат.
Скаржник зазначив, що формулювання рішення «зобов`язати Управління здійснити перерахунок та виплату» Управління виконати не може, оскільки паспортами бюджетних програм не передбачається виплата сум за рішеннями суду. Це питання регулюється Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ЗУ «Про державний бюджет» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим ПКМУ від 03.08.2011 № 845, в яких зазначені рішення виключно про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що  скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач відповідно до  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22 жовтня 1993 року, має статус учасника бойових дій, що підтверджується: довідкою від 10.08.2020 та посвідченням серії НОМЕР_1 від 12 квітня 2015 року. (а.с. 5-6).
В 2015 році позивач отримав щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 875,00 грн.; в 2016 році - 920,00 грн., в 2017 році - 1200,00 грн., в 2018 -1265,00 грн.,  в 2019 - 1295,00 грн., в 2020 - 1390,00 грн.
Однак, позивач вважає, що розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2015-2020 роках повинен становити п`ять мінімальних пенсій за віком.
В зв`язку з чим, 17.08.2020 він звернувся до відповідача з заявою про перерахунок щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій з 2015 по 2020 рік включно (а.с. 19-21).
Листом Управління за №Б-1100 від 07.09.2020 йому було повідомлено, що виплати були здійснені відповідно до законів та нормативно-правових актів України (а.с. 22-23).
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що Згідно  рішення Конституційного Суду України №3-р/2020 від 27.02.2020  у справі 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає  Конституції України окреме положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення статей  12,  13,  14,  15  та  16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551ХІІ  (далі  Закон №3551) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Разом з тим, за приписами  ст. 152 Конституції України  закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена  Конституцією України  процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відтак, в силу приписів  ст. 152 Конституції України, з дня  ухвалення Конституційним Судом України рішення №3-р/2020 від 27.02.2020  у справі 1-247/2018(3393/18) втратили чинність окреме положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачає, що норми і положення статей  12,  13,  14,  15  та  16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551ХІІ  (далі  Закон №3551) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, до 27.02.2020 положення законодавства України, на підставі яких діяв відповідач були чинними, а тому такі дії відповідача були правомірними. Відтак, у суду відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити позивачу виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2015-2019 роки, отже, у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Відповідачем в 2020 році протиправно не виплачувалась позивачу щорічна грошова допомога до 5 травня, в розмірі, передбаченому частиною п`ятою статті 12  Закону №3551.
Враховуючи ту обставину, що відповідачем частину грошової допомоги за 2020 рік було сплачено, що не заперечується позивачем, слід зобов`язати Управління здійснити перерахунок та виплату суми разової щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням вже виплачених сум.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними  ст. 2 КАС України, тому суд вважав неможливим визначення конкретної суми грошової допомоги до 5 травня, що  відносить до виключної компетенції органів соціального захисту населення, в даному випадку – відповідача. 
Колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції та з огляду на доводи апеляційної скарги зазначає наступне.
Щодо дії постанови КМУ № 112 від 19.02.2020 року, колегія суддів вважає, що цей нормативний акт не може застосовуватись до спірних відносин з  дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №3-р/2020 від 27.02.2020, оскільки він є підзаконним нормативним актом та прийнятий на виконання положення пункту 26  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України  у частині, яка передбачала, що норми і положення статей  12,  13,  14,  15  та  16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551ХІІ  ) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Оскільки вказана норма Закону № 3551ХІІ визнана неконституційною, підстав для застосування постанови КМУ № 112 від 19.02.2020 року немає.
Колегія суддів погоджується, що виплати проводились відповідачем у розмірах, зазначених у Постанові, у межах функцій управління та у межах Державного бюджету на 2020 рік. Позивачем не заявлена вимога про визнання протиправними дій відповідача  та судом першої інстанції це питання не вирішувалось. Однак саме цей орган уповноважений державою виконувати функції щодо виплати грошової допомоги, а тому саме відповідач має бути зобов`язаний до відновлення порушених прав позивача.
Суд першої інстанції вирішив, що визначення конкретної суми грошової допомоги є втручанням в дискреційні повноваження відповідача. Однак колегія суддів з таким висновком не погоджується, оскільки він суперечить ч. 4 статті 245 КАС України, яка  передбачає,  що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У випадку, що розглядається, відповідач не має дискреційних повноважень щодо виплати або невиплати грошової допомоги, а також щодо визначення її розміру,  адже це унормовано Законом. За таких обставин обрахувати грошову допомогу у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком за 2020 рік суд може, й це не буде втручанням у повноваження відповідача. Отже сума грошової допомоги складає 5*1638 грн=8190 грн.
При цьому слід врахувати, що позивачу було виплачено 1390 гривень, а тому сума, яка підлягає виплаті, складає 6800 гривень. 
Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи скаржника щодо ускладнення у виконанні рішення суду зобов`язального характеру, що вмотивовано останнім посиланням на норми  Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ЗУ «Про державний бюджет» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим ПКМУ від 03.08.2011 № 845, якими передбачено виконання рішення виключно про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем подано позов, які мав назву «Про стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій», однак в прохальній частині позову позивач просить зобов`язати відповідача здійснити виплату 32  550 гривень в якості недоплаченої грошової допомоги до 5го травня за 2015-2020 роки.
Відповідно  п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з відповідача недоплачену суму грошової допомоги до 5 травня у розмірі 6800 гривень на користь позивача.
Керуючись ст. 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

Постановив:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району задовольнити частково.
Рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 280/6871/20 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї  постанови,  та резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району  (код ЄДРПОУ 37573780) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) недоплачену  щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік в сумі 6800 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити».
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко