ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 369/11549/14-а                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Усатов Д.Д. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 червня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів:  Лічевецького І.О., Оксененка О.М., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Софїївсько-Борщагівської сільської ради шостого та сьомого скликання Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання незаконними та скасування рішень Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №25 від 29.04.2013, №7 від 05.07.2013 та №21 від 14.01.2011 та зобов`язання вчинити дії,-

                                                    В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
06.11.2014 ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Софіївсько-Борщагівської сільської ради шостого та сьомого скликання Києво-Святошинського району Київської області, третя особа: Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, в якому просив:
- визнати незаконними та скасувати рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №25 від 29.04.2013 року, яким було визначено відмовити гр. ОСОБА_2 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та наданні у власність зазначеної земельної ділянки у зв`язку з невідповідністю категорії ділянки плану села Софіївська Борщагівка, яким зазначена земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови;
- зобов`язати Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області виконати рішення Києво-Святошинського районного суду від 09 грудня 2013 року по адміністративній справі №369/8025/13-а;
- зобов`язати Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області розглянути на пленарному засіданні сесії, подані поштою заяви від 20.12.2012, 20.02.2013, 30.03.2013 ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в строки, порядку та у спосіб передбачений ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти належне, у відповідності до чинного законодавства України рішення;
- визнати незаконним та скасувати рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 7 від 05.07.2013, яким було затверджено містобудівну документацію «Генеральний план села Софіївська Борщагівка, поєднаний з детальним, плануванням території окремих частин села Софіївська Борщагівка», розроблений ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» м. Київ;
- зобов`язати Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області належним чином повідомити через засоби масової інформації та на веб сайті відповідача (в мережі Інтернет) про скасування рішення №7 від 05.07.2013 року;

- визнати незаконним та скасувати рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 21 від 14 січня 2011 року, яким визначено - Звернутись до розробника генерального плану села Софіївська Борщагівка ДП «УкрНДІпроцивільсільбуд» від імені сільського голови щодо завершення робіт по розробці генерального плану суміщеного з детальним планом села Софіївська Борщагівка та передбачити перспективний розвиток населеного пункту в західному, південному і південно-східному напрямках;
- зобов`язати Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області належним чином повідомити через засоби масової інформації та на веб сайті відповідача (в мережі Інтернет) про скасування рішення №21 від 14.01.2013 року.
          Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні рішення порушують права позивача,  оскільки через них йому було відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства та іншим рішенням було затверджено містобудівну документацію «Генеральний план села Софіївська Борщагівка, поєднаний з детальним, плануванням території окремих частин села Софіївська Борщагівка», розроблений ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» м. Київ.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення Софіївко-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 25 від 29.04.2013, яким було визначено - відмовити ОСОБА_2 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та наданні у власність зазначеної земельної ділянки у зв`язку з невідповідністю категорії ділянки плану села Софіївська Борщагівка, яким зазначена земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови; зобов`язано Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області розглянути на пленарному засіданні заяви від 20.12.2012, 20.02.2013, 30.03.2013 ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в строки, порядку та у спосіб, передбачений ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти належне рішення. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Приймючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 25 від 29.04.2013 року не ґрунтувалося на положеннях ст. ст.  12,  118 Земельного кодексу України, а тому не є правомірним та підлягає скасуванню, а іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовив через те, що за встановлених обставин справи, встановлено, що рішення відповідача № 7 від 05.07.2013 року та № 21 від 14.01.2011 року не порушують права позивача.
На вказане рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.
29.09.2015 постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково: постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року скасовано в частині визнання незаконним та скасування рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.04.2013 року № 25, яким визначено - відмовити ОСОБА_2 у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та наданні у власність зазначеної земельної ділянки у зв`язку з невідповідністю категорії ділянки плану с. Софіївська  Борщагівка, яким зазначена земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови та про зобов`язання Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області розглянути на пленарному засіданні заяви від 20.12.2012 року, 20.02.2013 року, 30.03.2013 року ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в строки, порядку та у спосіб, передбачений статтею 118 Земельного кодексу України, і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року залишено без змін.
Приймаючи вказане рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №25 від 29.04.2014 року не оскажував, внаслідок чого помилковим був висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині.
           ОСОБА_1 , яка не була стороною у справі, ні третьою особою, подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині лише відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 7 від 05.07.2013 та зобов`язання Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області належним чином повідомити через засоби масової інформації та на веб-сайті відповідача (в мережі Інтернет) про скасування рішення №7 від 05.07.2013 року.
          Апеляційна скарга ОСОБА_1 була обґрунтована тим, що рішення відповідача про затвердження генплану є незаконним, оскільки вона є власником земельної ділянки і житлового будинку, розташованому по АДРЕСА_2 , і земельна ділянка відноситься до забудови садибного типу, а суміжна земельна ділянка  АДРЕСА_3 у , на якій з 2014 року ведеться будівництво шестиповерхового багатоквартирного житлового будинку, що відноситься до багатоквартирної забудови, тому, на думку апелянта, рішення відповідача № 7 від 05.07.2013 є незаконним, оскільки згідно Генерального плану с. Софіївська Борщагівка на територіях кварталів в межах вказаних АДРЕСА_6 передбачалась змішана забудова (садибна і багатоквартирна), що не було зроблено відповідачем.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, і ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2015 відмовлено у відкритті апеляційного провадження через те, що причини пропуску подачі апеляційної скарги, зазначені у скарзі, були визнані як не поважні. 
Ухвалою Вищого адміністративного суду Украині від 30.11.2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 року у справі № 369/11549/14-а.
Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2016 року відмовлено ОСОБА_2  у допуску справи № 369/11549/14-а до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 30.11.2015 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.02.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2015 року задоволено, ухвалу скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття до розгляду апеляційної скарги.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року скасовано в частині визнання незаконним та скасування рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.04.2013 року № 25, яким визначено - відмовити ОСОБА_2 у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та наданні у власність зазначеної земельної ділянки у зв`язку з невідповідністю категорії ділянки плану с. Софіївська Борщагівка, яким зазначена земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови; зобов`язання Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області розглянути на пленарному засіданні заяви від 20 грудня 2012 року, 20 лютого 2013 року, 30 березня 2013 року ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в строки, порядку та у спосіб, передбачений статтею 118 Земельного кодексу України та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року залишено без змін.
У червні 2016 року ОСОБА_2 подав  до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року та на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року (в жовтні 2015 ОСОБА_2 подавав касаційну скаргу на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015) за наслідками розгляду якої Вищий адміністративний суд України ухвалою від 26.06.2016 року відкрив касаційне провадження у справі.
22.12.2020 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду прийняв постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Приймаючи вказане рішення касаційна інстанція зазначила, що рішення Софіївсько - Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 липня 2013 року № 7 про затвердження містобудівної документації "Генеральний план села Софіївська Борщагівка, поєднаний з детальним плануванням території окремих частин села Софіївська Борщагівка" є нормативно - правовим актом органу місцевого самоврядування, оскільки оскаржуване рішення прийняте уповноваженим органом суб`єкта владних повноважень, поширюється на невизначене коло осіб та спрямоване на правове регулювання адміністративних відносин між регуляторним органом та іншими суб`єктами господарювання. Здійснюючи розгляд цієї адміністративної справи за позовними вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Софіївсько - Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 липня 2013 року № 7 про затвердження містобудівної документації "Генеральний план села Софіївська Борщагівка, поєднаний з детальним плануванням території окремих частин села Софіївська Борщагівка", судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки вказаному рішенню як нормативно-правовому акту.
Крім того, Верховним судом звергнуто увагу на те, що у даному випадку переглядається рішення суду апеляційної інстанції від 07.06.2016 року, яке ухвалене за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі, на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року, і у цій справі вже наявне рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 року, прийняте за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року), внаслідок чого,  є за необхідне направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, яким не надано оцінку обставинам дотримання (недотримання) процедури розгляду даної категорії справ судом першої інстанції, у відповідності до положень статті 171 КАС України  (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом).
          Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2021 вказану справу прийнято до провадження на призначено до судового слухання на 18 травня 2021 о 12:00 год.
Проте сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином, що підтверджено матеріалами справи. 
Будь-яких заяв, клопотань, нових відзивів до апеляційної скарги від сторін не надходили.
Через неявку сторін, розгляд справи було відкладено на 01 червня 2021.
Відповідно до протоколу судового засідання від 01 червня 2021 колегія суддів  ухвалила перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження в межах строків, передбачених ст. 309 КАС України, у зв`язку з тим, що жоден із учасників справи не прибув у судове засідання. 
Згідно ч.3 та ч.4 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. 
Отже, подане 06.05.2016 позивачем клопотання про зміну (уточнення) позовних вимог  не підлягають розгляду у відповідності до положень ст.3, 47 КАС України. 

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги (в межах доводів ст.308 КАС України) ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року в частині висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 7 від 05.07.2013 та зобов`язання Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області належним чином повідомити через засоби масової інформації та на веб-сайті відповідача (в мережі Інтернет) про скасування рішення №7 від 05.07.2013 року, зазначає наступне.

Обставини встановлені судом.

27 лютого 2009 року позивач звернувся до голови Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з заявами про виділення йому земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
27 березня 2009 року Софіївсько-Борщагівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було прийнято рішення №141 про вибір місця розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_2 в селі Софіївська Борщагівка, яким позивачу надано дозвіл на вибір місця розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , площею - 0,08 га за умови отримання висновків про можливість її відведення для вищевказаних цілей відповідно до п. 7 ст. 151 Земельного кодексу України.
17 серпня 2009 року Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області було затверджено висновок № 11755 про можливість відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради, згідно якого Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області вважає за можливе відвести земельну ділянку орієнтовною площею 0,08 га в АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.
Рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 09 грудня 2009 року № 65 про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_2 , погоджено місце розташування земельної ділянки гр. ОСОБА_2 та надано йому дозвіл на розробку проекту землеустрою для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0800 га (рілля) в АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу Софіївсько Борщагівської сільської ради.
31 серпня 2010 року позивач звернувся з заявою про розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради.
08 вересня 2010 року Відділом містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації було прийнято висновок №5749 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
19 листопада 2010 року Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області було прийнято висновок № 22041 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради.
14 січня 2011 року Софіївсько-Борщагівською сільською радою прийнято рішення № 21 про замовлення робіт щодо завершення розробки генерального плану села Софіївська Борщагівка, яким вирішено звернутись до розробника генерального плану села Софіївська Борщагівка ДП «УкрНДІпроцивільсільбуд» від імені сільського голови щодо завершення робіт по розробці генерального плану суміщеного з детальним планом села Софіївська Борщагівка та передбачити перспективний розвиток насаленого пункту в західному, південному і південно-східному напрямках.
22 травня 2015 року позивач звернувся до Голови обласної державної адміністрації зі скаргою на порушення сільським головою, працівниками Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області земельного законодавства України.
Листом від 27.05.2013 № 237 Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області повідомила, що станом на 23.05.2013 заяву з проханням затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та фотокопії проекту землеустрою від гр. ОСОБА_2 не отримувала.
Листом від 01.06.2013 № П-377 Києво-Святошинська районна державна адміністрація повідомила позивача про те, що вона звернулась до Софіївсько-Борщагівської сільської ради з приводу питань викладених у скарзі.
Рішенням Софіївсько-Борщагвської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05 липня 2013 року № 7 затверджено містобудівну документацію «Генеральний план села Софіївська Борщагівка, поєднаний з детальним плануванням території окремих частин села Софіївська Борщагівка» розроблений ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» м. Київ.
Рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 квітня 2014 року № 25 відмовлено гр. ОСОБА_2 у наданні у власність земельної ділянки.
Вважаючи рішення відповідача №25 від 29.04.2013 року, № 7 від 05.07.2013 та № 21 від 14 січня 2011 року незаконними, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.
Вищевказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Як вже зазначалось відповідно до положень частин 3 та 4 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Окремо необхідно звернути увагу, що Верховний суд приймаючи 22.12.2020 рішення за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 , скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016, ухвалене за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , проте, ні постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року, ні постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 року у цій справі не скасовував, лише висловився з приводу того, що судами попередніх інстанції не надано оцінку обставинам дотримання (недотримання) процедури розгляду даної категорії справ судом першої інстанції, у відповідності до положень статті 171 КАС України  (у редакції, чинній на час звернення 06.11.2014 позивача до суду з цим позовом).
Так стаття 171 КАС України (в редакції на 06.11.2014) визначала особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень, зокрема,
1. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:
1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
2. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
3. У разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.
4. Оголошення повинно містити вимоги позивача щодо оскаржуваного акта, реквізити нормативно-правового акта, дату, час і місце судового розгляду адміністративної справи.
5. Оголошення має бути опубліковано не пізніш як за сім днів до судового розгляду.
6. Якщо оголошення опубліковано своєчасно, вважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд справи. Скарги на судові рішення в цій справі таких осіб, якщо вони не брали участі у справі, залишаються без розгляду.
7. Адміністративна справа щодо оскарження нормативно-правових актів вирішується протягом розумного строку, але не пізніше одного місяця після відкриття провадження у справі. У виняткових випадках з урахуванням особливостей розгляду справи суд ухвалою може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на один місяць.
8. Суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині.
9. Якщо у процесі розгляду справи щодо нормативно-правового акта виявлено незаконність або невідповідність правовому акту вищої юридичної сили інших правових актів чи їх окремих положень, крім тих, щодо яких відкрито провадження в адміністративній справі, які впливають на прийняття постанови у справі, суд визнає такі акти чи їх окремі положення незаконними або такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили.
10. Постанова суду у справах щодо оскарження нормативно-правових актів оскаржується у загальному порядку.
11. Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.
12. Правила цієї статті застосовуються також у випадках, коли питання про законність нормативно-правового акта чи відповідність його правовому акту вищої юридичної сили постало під час розгляду іншої адміністративної справи.
          Проте, вказана норма на час розгляду справи судом апеляційної інстанції не діє.
Стаття 264 КАС України (в редакції на день розгляду справи в суді апеляційної інстанції) визначає особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень
1. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:
1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених  частиною першою  статті 266-1  цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.
2. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
3. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
4. У разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов`язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, в якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.
5. Оголошення повинно містити вимоги позивача щодо оскаржуваного акта, реквізити нормативно-правового акта, дату, час і місце судового розгляду адміністративної справи.
6. Оголошення має бути опубліковано не пізніш як за сім днів до підготовчого засідання, а у випадку, визначеному частиною десятою цієї статті, - у строк, визначений судом.
7. Якщо оголошення опубліковано своєчасно, вважається, що всі заінтересовані особи належним чином повідомлені про судовий розгляд справи. Скарги на судові рішення в цій справі заінтересованих осіб, якщо вони не брали участі у справі, залишаються без розгляду.
8. Адміністративна справа щодо оскарження нормативно-правових актів вирішується за правилами загального позовного провадження.
9. Суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
10. Якщо у процесі розгляду справи щодо нормативно-правового акта суд виявить, що інші нормативно-правові акти, прийняті відповідачем, чи їх окремі положення, крім тих, щодо яких відкрито провадження в адміністративній справі, безпосередньо впливають на прийняття рішення у справі і без визнання таких нормативно-правових актів протиправними неможливий ефективний захист прав позивача, суд визнає такі акти чи їх окремі положення протиправними в порядку, визначеному цією статтею.
11. Рішення суду у справах щодо оскарження нормативно-правових актів оскаржується у загальному порядку.
12. Правила цієї статті застосовуються також у випадках, коли питання протиправності нормативно-правового акта постало під час розгляду іншої адміністративної справи.
Статтею 265 КАС України передбачені наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним.
1. Резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.
2. Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
3. Позов про оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині, розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України (в редакції на день розгляду судом апеляційної інстанції цієї справи) рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на день прийняття спірних рішення, надалі - Закон № 280/97) визначає систему та гарантії місцевого самоврядування  в  Україні, засади    організації   та   діяльності,   правового   статусу   і відповідальності   органів    та    посадових    осіб    місцевого самоврядування. 
          Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97 до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення,  відповідно  до закону, питань регулювання земельних відносин шляхом їх розгляду на  пленарних  засіданнях міської ради. 
          Частиною 1 статтею 2 Земельного кодексу України (в редакції на день спірних рішень, надалі - ЗК) визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. 
          Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (частина 2 статті 2 ЗК).
          Статтею 12 ЗК визначені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, зокрема до повноважень  міських  рад  у галузі земельних відносин на міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача  земельних  ділянок комунальної   власності   у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання   земельних   ділянок  у  користування  із  земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.   
          Стаття 19 ЗК визначає категорії земель. 
Зокрема, землі  України   за   основним   цільовим   призначенням поділяються на такі категорії: 
    а) землі сільськогосподарського призначення; 
    б) землі житлової та громадської забудови; 
    в) землі  природно-заповідного  та  іншого  природоохоронного призначення; 
    г) землі оздоровчого призначення; 
    ґ) землі рекреаційного призначення; 
    д) землі історико-культурного призначення; 
    е) землі лісогосподарського призначення; 
    є) землі водного фонду; 
    ж) землі   промисловості,  транспорту,  зв`язку,  енергетики, оборони та іншого призначення.
          Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010 землі житлової та громадської забудови поділяються на:
землі житлової забудови  (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше); землі, які використовуються для розміщення гаражного будівництва), тощо і землі громадської забудови  (землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об`єктів загального користування).
При цьому згідно з п."б" ч.1  ст.19 ЗК України  землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема, землі житлової та громадської забудови. Відповідно до  ст.38 ЗК України  до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст.39 ЗК України). Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом (ст.40 ЗК України).
Частинами 1 та 3  ст.116 ЗК України  встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною 6  ст.118 ЗК України  передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу.
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно, в силу імперативного обов`язку, встановленого ч.7  ст.118 ЗК України  - відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  ст.122 цього Кодексу  розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому  законом  порядку.
          Закон України «Про основи містобудування» (надалі - Закон № 2780) визначає  правові,  економічні,   соціальні та організаційні  засади  містобудівної  діяльності  в  Україні  і спрямований  на  формування  повноцінного  життєвого   середовища, забезпечення при цьому охорони навколишнього природного  оточення, раціонального  природокористування  та    збереження    культурної спадщини. 
          Відповідно до статті 1 Закону № 2780 містобудування  (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність  державних  органів,  органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню  та  підтриманню  повноцінного життєвого середовища, яка включає  прогнозування  розвитку  населених  пунктів  і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво  об`єктів  містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію   історичних   населених   пунктів   при  збереженні традиційного  характеру  середовища,  реставрацію  та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.
          Частиною 1 статті 12 Закону № 2780 встановлена компетенція сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у сфері містобудування, зокрема до компетенції  міських  рад  у  сфері містобудування  на  відповідній  території  належить  затвердження відповідно до законодавства місцевих програм,  генеральних  планів відповідних  населених пунктів,  планів зонування територій,  а за відсутності затверджених в установленому  законом  порядку  планів зонування території - детальних планів територій. 
          Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI (надалі -  Закон №3038  в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначені правові та організаційні основи містобудівної діяльності, забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
          Частиною 1 статті 1 Закону № 3038 визначені поняття:
генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту;
детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.
          Згідно частини 1 статті 17 Закону № 3038 генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.
          Частинами 1 та 2 статті 18 Закону № 3038 передбачено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
          План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.
          План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.
          Детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції (частина 1 статті 19 Закону № 3038).
          Системний аналіз наведених норм дає можливість стверджувати, що до виключної компетенції відповідача відноситься вирішення питань регулювання земельних відносин шляхом їх розгляду на  пленарних  засіданнях міської ради, проте з дотримання вимог законодавства у сфері містобудування. Зокрема, земельне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та не підлягає розширеному тлумаченню, при цьому зобов`язує орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.
Окремо, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що приймаючи 13.07.2015 рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 25 від 29.04.2013 року не ґрунтувалося на положеннях ст. ст.  12,  118 Земельного кодексу України, а тому не є правомірним та підлягає скасуванню.
Колегія судді з вказаним висновком суду першої інстанції погоджується.
Проте, предметом розгляду в апеляційній інстанції є лише висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про правомірність рішення відповідача № 7 від 05.07.2013 року через те, що вказане рішення не порушує право позивача.
Стаття 5 КАС України (в редакції на день прийняття судом апеляційної інстанції рішення) передбачала, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач протягом 2009-2011 років вживав заходи щодо отримання у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в межах с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, зокрема подавав відповідну заяву, отримав рішення відповідача про  вибір місця розташування земельної ділянки, отримав висновок про можливість відведення йому земельної ділянки у власність, отримав рішення відповідача про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, подав заяву про розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отримав відповідний висновок від відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації, отримав погоджувальний висновок Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області.
          Станом на 14.01.2011 Генеральний план с. Софіївська Борщагівка затверджений не був. 
У подальшому відповідач прийняв рішення № 7 від 05.07.2013 року та № 21 від 14.012011.
Апеляційна скарга має посилання, що фактично генеральний план не був відкоригований по обов`язковій вказівці архітектурно-містобудівної ради, що призвело до змішаної забудови в кварталі по АДРЕСА_6 , що за таких обставин порушує її права та законні інтереси, оскільки при придбанні даної земельної ділянки весь цей квартал належав до садибної забудови, тому в такому випадку рішення про затвердження діючого генерального плану має бути скасовано.
Колегія суддів зазначає, що по суті змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вона не згодна з рішенням суду першої інстанції не з приводу висновків суду при розгляді позову ОСОБА_2 , а вимоги апеляційної скарги мають самостійні позовні вимоги щодо рішення відповідача № 7 від 05.07.2013 року.
Крім того, ОСОБА_1 не була стороною у справі, не була залучена до участі у справі як третя особа.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала як особа, якої нібито стосуються цей спір і її права та інтереси порушені. 
Апеляційне провадження за вказаною скаргою було відкрито у 2016 році.
Стаття 305 КАС України (в редакції на день прийняття судом апеляційної інстанції рішення) передбачає, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що даний спір ОСОБА_2 з відповідачем щодо правомірності відмови у виділі земельної ділянки інтересів та прав ОСОБА_1 не стосується, а позовні вимоги щодо оскарження рішення відповідача № 7 від 05.07.2013 року, є похідними позовними вимогами від основних позовних вимог.
Проте, колегія суддів з огляду на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 надійшла у 2016 році, коли редакція статті 305 КАС України ще не діяла, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги по суті не заслуговують уваги, відсутні підстави для скасування рішення № 7 від 05.07.2013 року через те, що доводи апелянта (в межах яких суд розглядає справу) стосувались лише того, що раніше передбачалось, що земельні ділянки в межах АДРЕСА_6 будуть змішаної забудови (садибна і багатоквартирна).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що на час прийняття даного рішення діє ст. 323 КАС України.
Відповідно до частини першої даної статті, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави.
З огляду на частину п`яту цієї статті суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Як вже зазначалося вище,  постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково: постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року скасовано в частині визнання незаконним та скасування рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.04.2013 року № 25, яким визначено - відмовити ОСОБА_2 у затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 та наданні у власність зазначеної земельної ділянки у зв`язку з невідповідністю категорії ділянки плану с. Софіївська  Борщагівка, яким зазначена земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови та про зобов`язання Софіївсько-Борщагівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області розглянути на пленарному засіданні заяви від 20.12.2012 року, 20.02.2013 року, 30.03.2013 року ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в строки, порядку та у спосіб, передбачений статтею 118 Земельного кодексу України, і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині, зокрема щодо рішення № 7 від 05.07.2013 року постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2015 року залишено без змін. Зазначена постанова набрала чинності. 
Отже, на час прийняття даної постанови норми КАС України передбачають відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи. 
Однак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування цієї норми, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 містить інші підстави незгоди з рішенням відповідача № 7 від 05.07.2013, ніж позовна заява.
Отже, враховуючи все вищенаведене у сукупності, колегія суддів приймає рішення по суті та вважає доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не є обгрунтованими.
Окремо слід звернути увагу на недотримання судом першої інстанції положень ст.171 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом). 
          Згідно зі  ст. 6 КАС України  та  ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Щодо всіх іншіх доводів сторін колегія суддів зазначає, що приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про скасування спірного рішення відповідача №25 від 29.04.2013 року, і зобов`язання відповідача розглянути заяви позивача належним чином.
Проте висновки суду першої інстанції з приводу правомірності рішення № 7 від 05.07.2013 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають зміні з огляду на вищевикладене, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. 
                    З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до  ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
          Водночас, відповідно до частини 3 ст. 323 КАС України, постанова Київського апеляційного адміністративного суду  від 29 вересня 2015 року підлягає скасуванню.        
                      Повний текст виготовлено 18.06.2021 р.
Керуючись ст.ст.  139,  242-244,  250,  308,  311,  315,  316,  321,  322, 323  325,  328,  329 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року - задовольнити частково. 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Софїївсько-Борщагівської сільської ради шостого та сьомого скликання Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання незаконними та скасування рішень Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №25 від 29.04.2013, №7 від 05.07.2013 та №21 від 14.01.2011 та зобов`язання вчинити дії, - змінити в мотивувальній частині.
          В решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року  - залишити без змін.
           Постанову Київського апеляційного адміністративного суду  від 29 вересня 2015 року - скасувати.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів:                                                                                                      О.В. Карпушова

                                                                                                    І.О. Лічевецький

                                                                                                    О.М. Оксененко