Дата документу 26.05.2021 Справа № 334/1662/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/1662/19 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження №22-ц/807/1705/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Сідельнікової Олени Леонідівни, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Свої позовні вимоги  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 28 січня 2014 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» укладено договір про фінансовий лізинг №00009474 та Додатки: Загальні комерційні умови внутрішнього лізингу та Графік покриття витрат.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_1 , як лізингоодержувач отримує у користування автомобіль Audi А6 2,8 FSI (1 50 kWt) 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а після виконання зобов`язань за договором набуває право власності на цей автомобіль. Вартість об`єкту лізингу складає 58066,00 доларів США, що еквівалентно 505174,20 гри. В день укладення договору ОСОБА_1 внесла авансовий платіж в розмірі 151 552, 26 гривень, що на той час було еквівалентно 17419, 80 доларів США. 

Загальний обсяг фінансування, відповідно до умов договору складав 40 646, 20 доларів США, з кількістю лізингових платежів 60, строк лізингу 60 місяців, лізинговий платіж еквівалент 1189,24 доларів США, адміністративний платіж еквівалент 870,98 доларів США, з процентною ставкою за договором - змінна відповідно до п.п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

На виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року ОСОБА_1 було сплачено 151552,26 гривні в якості авансового платежу . У період з січня 2014 року по лютий 2015 року на виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 в якості чергових платежів сплачено 216787,17 гривень. Загалом ОСОБА_1 та користь Товариства з обмеженою відповіальністю «Порше Лізинг Україна» було сплачено 368339,43 гривні.

02 грудня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» припинило Договір фінансового лізингу 00009474 від 28 січня 2014 року керуючись пунктами 12.6, 12.12, 12.13 Договору. 

29 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. вчинено виконавчий напис про повернення об`єкта лізингу, зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 95.

02 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження №50350519 та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення об`єкта лізингу (автомобіль Audi А6 2,8 FSI (150 kWt) 2013 року випуску) на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У серпні 2016 року об`єкт лізингу вилучено у ОСОБА_1 та передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна». 

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 січня 2019 року в рамках розгляду цивільної справи № 334/4738/16 за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00009474 від 28.01.2014 року, у зв`язку з тим, що Договір про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року не був нотаріально посвідченим, встановлено його нікчемність.
Таким чином, з метою захисту цивільних прав та інтересів, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з вказаним позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Із урахуванням зазначеного  ОСОБА_1 просила суд:

Застосувати наслідки недійсності нікчемного договору про фінансовий лізинг №00009474 стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю«Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 суму основної заборгованості в розмірі 368 339,43 гривень; суму процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 351 502,06 гривні, а всього 719 841,19 гривень.

В травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Свої позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» обґрунтовує тим, що обставини, встановлені у судових рішеннях у справах №334/4738/16 та №334/3949/16 Договір про фінансовий лізинг №00009474 від 28 січня 2014 року є нотаріально не посвідченим, а, отже, нікчемним. Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Таким чином, для повернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» у первісний стан за Договором про фінансовий лізинг №00009474 від 28 січня 2014 року, який є нікчемним, ОСОБА_1 , окрім повернення об`єкту лізингу, повинна також сплатити кошти за весь час користування предметом лізингу. 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» зазначає, що на виконання умов укладеного Договору, об`єкт лізингу було передано ОСОБА_1 05 лютого 2014 року та 15 серпня 2016 року об`єкт лізингу в рамках виконавчого провадження було у неї вилучено.

ОСОБА_1 користувалася Об`єктом лізингу з 05 лютого 2014 року по 15 серпня 2016 року.
Таким чином, ОСОБА_1 , як фактичний користувач Об`єктом лізингу - транспортним засобом Audi А6 2,8 FSI (1 50 kWt) 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , зобов`язана повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» плату за фактичний час користування (за період з березня 2014 року по серпень 2016 роуу) в загальному розмірі 335117,99 грн.
Із урахуванням зазначеного Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» просило суд:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» плату за фактичний час користування (за період з березня 2014 року по серпень 2016 року) за Договором про фінансовий лізинг №00009474 від 28 січня 2014 року у загальному розмірі 335 117,99 грн та судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» Андрейківа О.В. про прийняття та об`єднання зустрічного позову, задоволено. Зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог:  ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів об`єднано з первісним позовом ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2  про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих грошових коштів. (т.1 а.с. 219).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих грошових коштів – задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року в розмірі 368 339,43 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь держави судовий збір у сумі 3683,39 грн.
У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 , адвокат Сідельнікова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року в частині відмови у відшкодуванні процентів за користування чужими грошовими коштами, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що грошові кошти передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на підставі договору фінансового лізингу №00009474 від 28 січня 2014 року, який є нікчемним з моменту його укладання, тому підлягають до стягнення проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 13 лютого 2016 року по 13 лютого 2019 року. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ТОВ « Порше Лізинг Україна» зазначає, що оскільки є необгрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав про стягнення з відповідпача на користь позивача грошових коштів в розмірі 368339.43 грн, а тому, відповідно і стягнення процентів за користування безпідставно набутою грошовою сумою за період з 13.02.2016 року по 13.02.2019 року у сумі 351502 грн є безпідставним. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» грошових коштів, сплачених на виконання умов договору про фінансовий лізинг №00009474 від 28 січня 2014 в розмірі 368339,43 грн - відмовити у повному обсязі, зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення плати за фактичний час користування Об`єктом лізингу - задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував положення ч. 2 ст. 1 Закону України « Про фінансовий лізинг», а саме, що лізингові платежі є плата за користування об`єктом лізингу, а тому збереження відповідачем коштів за весь час користування річчю власником якою є відповідач, не створює суттєвого дисбалансу у правах та інтересах сторін нікчемного договору і за своєю суттю способом захисту майнових прав власника. Суд першої інстанції помилково вважав, що у ОСОБА_1 виникло право вимоги до ТОВ « Порше Лізинг Україна» про повернення сплачених за нікчемним правочином грошових коштів саме з 15.01.2019 року, коли Запорізьким апеляційним судом в рамках розгляду справи № 334/4738/16 у постанові встановлено нікчемність договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28.01.2014 року. При цьому судом не враховано положення ч. 3 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто з 28.01.2014 року, тому суд безпідставно не засосував строк позовної давності відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину щодо стягнення 368339.43 грн. ТОВ «Порше Лізинг України» заявило про застосування позовної давності. Оскільки ОСОБА_1 користувалася об`єктом лізингу з 05.02.2014 року по 15.08.2016 року, отже, остання повинна сплатити кошти за весь час користування предметом лізингу, тому суд першої інстанції необгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ТОВ« Порше Лізинг Україна». 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Сідельникова О.Л. зазначає, що вказану апеляційну скаргу не визнає та вважає її необґрунтованою. Під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна», а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга,  ОСОБА_1 , представника адвоката Сідельнікової Олени Леонідівни не підлягає задоволенню. Апеляційна скарга ТОВ « Порше Ліізинг Украна» підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з недійсністю договору про фінансовий лізинг ОСОБА_1 має право на повернення їй грошових коштів, сплачених на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» в розмірі 368 339, 43 грн. При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку, що у ОСОБА_1 саме з 15.01.2019 року виникло право вимоги до ТОВ « Порше Лізинг Україна» про повернення сплачених за нікчемним договором грошових коштів, коли Запорізьким апеляційним судом у постанові від 15.01.2019 року встановлена нікчемність договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28.01.2014 року. Суд прийшов до висновку, що не підлягають задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ « Порше Лізинг Україна» процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами за період з 13.02.2016 року по 13.02.2019 року у сумі 351502.06 грн, оскільки до 15.01.2019 року відсутні підстави стверджувати, що ТОВ « Порше Лізинг Україна» безпідставно зберігало грошові кошти в розмірі 368339.43 грн, належних ОСОБА_1 .. Крім того, ОСОБА_1 не надала суду доказів, що вона зверталася до відповідача щодо повернення їй грошових коштів в розмірі 368339.43 грн.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ТОВ « Порше Лізинг Україна» про стягнення з ОСОБА_1 коштів за користування предтетом лізингу у розмірі 335117.99 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ « Порше Лізинг Україна» заявило про стягнення з ОСОБА_1 коштів, які відповідно до наданого розрахунку та рахунків – фактури є процентами та комісією, що не є тотожним з платою за користування предметом лізингу, оскільки відповідно до частини другої статті 16 Закону України « Про фінансовий лізинг» Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Проте, ТОВ «Порше Лізинг України» не надало достатніх та належних доказів обгрунтування розміру плати за фактичний час користування предметом лізингу. При цьому суд першої інстанції послався на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 188/290/19 ( провадження № 61-3735 св20).

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 28 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (Лізингодавець) та ОСОБА_1 (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 00009474, відповідно до положень якого Лізингодавець передав ОСОБА_1 у користування транспортний засіб типу Audi A6 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виписку, № шасі НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а ОСОБА_1 зобов`язалася прийняти об`єкт лізингу та сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення щомісячних лізингових платежів відповідно до Договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 58 066, 00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 17 419, 80 доларів США (т.1 а.с. 8-15).

05 лютого 2014 року виконання умов укладеного Договору об`єкт лізингу транспортний засіб типу Audi A6 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виписку, було передано ОСОБА_1 ,  що підтверджується копією Акту приймання-передачі. (т.1 а.с. 16) 

02 грудня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» припинило Договір фінансового лізингу № 00009474 від 28 січня 2014 року, керуючись пунктами 12.6, 12.12, 12.13 Договору. 

29 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу СеменовоюГ.В. вчинено виконавчий напис про повернення об`єкта лізингу, зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 95.

02 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження №50350519 та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення об`єкта лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса. (т.1 а.с. 17-19).

В серпні 2016 року об`єкт лізингу вилучено у ОСОБА_1 та передано ТОВ «Порше Лізинг Україна». (а.с. 62-63 т. 1).

В липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» звернулося до Ленінського районного суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року. Рішенням Ленінського районного суду від 08 травня 2018 року справа №334/4738/16 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задоволено частково.

15 січня 2019 року постановою Запорізького апеляційного суду в рамках розгляду справи №334/4738/16 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року - залишено без задоволення, та Запорізьким апеляційним судом встановлено нікчемність договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року. (т.1 а.с. 20-22).

        На виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року ОСОБА_1  було сплачено 151552,26 гривні в якості авансового платежу, та з січня 2014 року по лютий 2015 року на виконання умов вказаного договору  ОСОБА_1  в якості чергових платежів сплачено 216787,17 гривень, а всього  ОСОБА_1  та користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» було сплачено 368339,43 гривні. (т.1 а.с. 23-26) 

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. 

У частині другій статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 

Судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Оскільки Договір фінансового лізингу від 28 січня 2014 року № 00009474 укладений в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи нікчемність договору фінансового лізингу від 28 січня 2014 року № 00009474 була встановлена 15 січня 2019 року постановою Запорізького апеляційного суду в рамках розгляду справи №334/4738/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року. 

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випвадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу.

На виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року ОСОБА_1 було сплачено 151552,26 гривні в якості авансового платежу, та з січня 2014 року по лютий 2015 року на виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 в якості чергових платежів сплачено 216787,17 гривень, а всього ОСОБА_1 та користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» було сплачено 368339,43 гривні. Перший платіж було сплачено 29 січня 2015 року у розмірі 171081.68 грн(т.1 а.с. 23-26).
15.08.2016 року об`єкт лізингу вибув із володіння ОСОБА_3 та переданий ТОВ « Порше Лізинг Україна» ( а.с. 62-63 т. 1).
Положення глави 83 ЦК України ( набуття , збереження майна без достатньо правової підстави) застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що у зв`язку з нікчемністю договору про фінансовий лізинг, ОСОБА_1 має право на повернення їй грошових коштів, сплачених на користь ТОВ « Порше Лізинг Україна», в розмірі 368339.43 грн.

Водночас, установлено, що відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України).

Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Судом встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 28 січня 2014 року .

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статей 626 - 629 ЦК України).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції не врахував вказані норми матеріального права, належним чином не оцінив докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, прийшов до помилкового висновку, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину не сплив строк позовної давності, оскільки перебіг позовної давності почався з 15.01.2019 року, коли Запорізьким апеляційним судом в рамках розгляду справи № 334/4738/16 було встановлено нікчемність договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28.01.2014 року, тому саме з цього часу у ОСОБА_1 виникло право вимоги до ТОВ « Порше Лізинг Україна» про повернення сплачених за нікчемним договором грошових коштів, яке було порушено останнім у зв`язку з їх неповерненням, оскільки такі висновки суду протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України, якою встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемногро правочину, починається від дня, коли почалося його виконання.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постановах від 21 червня 2018 року у справі № 333/2051/16 ц провадження № 61-9354 св18, від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16 ц. провадження № 61-14687св19.

Отже, встановивши, що виконання договору фінансового лізингу № 00009474 від 28 січня 2014 між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 28 січня 2014 року, тому колегія суддів приходить до висновку, що початок перебігу позовної давності за вимогами про повернення безпідставно набутих коштів за нікчемним правочином у розмірі 368339.43 грн слід обраховувати від дня, коли почалося його виконання, тобто з 28.01.2014 року, позивач звернулася до суду з позовом в березні 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності, тому є підстави для застосування наслідким спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, тому в задолволені позову ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним правочином у сумі 368339.43 грн слід відмовити з підстав спливу позовної давності.

Аргументи апеляційної скарги ТОВ «Порш Лізинг Україна» в цій частині є виправданими.

В частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 "Найм (оренда) транспортного засобу" глави 58 "Найм (оренда)" ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг".
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).
Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційними.
Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
При цьому позивач має довести розмір сум, які заявлені до стягнення.

Велика Палата Верховного Суду дійшла подібних правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 629/4628/16, провадження № 14-77цс18). 

Вказані правові висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 755/1431/16 ц ( провадження 61-19803 св18).

Відповідно до положень частини третьої статті 2, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повитнна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою чстатті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказувння лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та надання доказів. 
ТОВ «Порше Лізинг Україна», в зустрічній позовній заяві посилалось та надало розрахунок, що розмір лізингових платежів за період з березня 2014 року по серпень 2016 року складався з відшкодування частини вартості об`єкту лізингу у сумі 356 790,67 грн, процентів та комісії у розмірі 335 117,99 грн., та просив суд стягнути з ОСОБА_1  оплату коштів за користування предметом лізингу у розмірі 335 117,99 грн., тобто просив стягнути проценти та комісію відповідно до виставлених Рахунків - Фактури за період з березня 2014 року по серпень 2016 року, що не є тотожним з платою за користування предметом лізингу, оскільки відповідно до частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову Тов « Порше Лізинг Україна».

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 188/290/19 (провадження №61-3735св20).

Отже, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило стягнути з ОСОБА_1 плату за користування автомобілем у розмірі 335117.99 грн в яку входять проценти, комісія та інші витрати, тобто фактично виконати умови договору, який було визнано недійсним.

При цьому ТОВ «Порше Лізинг Україна» не надало достатніх та належних доказів обгрунтування розміру плати за фактичний час користування предметом лізингу, тому суд першшої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення з ОСОБА_1 оплату коштів за користування предметом лізингу у розмірі 335117.99 грн.

Отже, доводи, наведені в обгрунтування апеляційної скарги ТОВ « Порше Лізинг Україна», не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна», оскільки вони грунтуються на неправильному тлумаченні позивачем за зустрічним позовом норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка грунтується на вимог закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на зазначене оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ТОВ « Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 грошових коштів сплачених на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009478 від 28 січня 2014 року у розмірі 368339.43 грн, та в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити з підстав спливу позовної давності, в іншій частині судове рішення необхідно залишити без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи апеляційних скарг його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, оскільки доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, апеляційна скарга ТОВ «Порше Лізинг Україна» підлягає частковому задоволенню.

     Згідно із підпунктом "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: "у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з прушенням її прав, тому судовий збір за подання апеляційної скарги пропрорційно до відхиленої частини вимог у розмірі 6685.42 грн слід компенсувати ТОВ « Порше Лізинг України» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України відподно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України. 

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Сідельнікової Олени Леонідівни  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг України» задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року в частині задоволення позову  ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення безпідставно набутих грошових коштів – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення безпідставно набутих грошових коштів на виконання умов договору про фінансовий лізинг № 00009474 від 28 січня 2014 року у розмірі 368339.43 грн – відмовити з підстав спливу позовної давності.

У решті рішення суду залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6685.42 грн компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів Ураїни. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 31 травня 2021 року.
Головуючий суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.  	Гончар М.С.	Маловічко С.В.