Справа № 444/1475/20                                Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/339/21                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        29 квітня 2021 року                                                                 м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

в с т а н о в и в:
       
       Короткий зміст позовних вимог.
       В червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 у якому просила стягнути з відповідача на її користь завданої матеріальної шкоди в розмірі 48904,68 грн. та завдану моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.
       В обґрунтування позову посилалась на те, що є потерпілою особою у кримінальному правопорушенні, вчиненому відповідачем. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 05.03.2020р. обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України - ОСОБА_1 , звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень ст.. 49 КК України. Кримінальне провадження № 12018140240000011 від 03.01.2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1,4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України закрито. Просила стягнути матеріальну та моральну шкоду понесену внаслідок кримінального правопорушення.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
       Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 11 грудня 2020 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 48904,68 гривень завданої матеріальної шкоди та 2 000,00 гривень моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 840,80 гривень - судового збору.
       В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її доводи.
       У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
       Вважає, що рішення суду ухвалено через неправильність установлення обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин.
       Судом першої інстанції було прийнято до уваги єдиний доказ позивача – ухвалу суду про закриття кримінального провадження. Апелянт не спростовує, та не ставить під сумнів ухвалу суду про закриття кримінального провадження, але водночас і не погоджується з тим фактом, що дана ухвала містить незаперечні факти щодо наявності ознак кримінального правопорушення та винуватість у вчиненому відповідача ОСОБА_1 .
       Вказує, що не заперечує, що вчинив підроблення документів, проте ці дії він виконав на прохання самої ОСОБА_2 . Вказані дії, а по суті вчинення кримінального правопорушення, яке згодом було інкриміновано ОСОБА_1 та передбачене ч.ч.1, 4 ст. 358 ККУ були вчинені в інтересах сім`ї за згодою позивачки та не мали на меті вчинення крадіжки в подальшому.
       Окрім цього, вказує, що суд не надав оцінку обставинам щодо відсутності належних та допустимих доказів щодо обгрунтованого розрахунку суми, що стягується.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
       Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.        Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом.
       05 березня 2020 року Жовківським районним судом Львівської області постановлено ухвалу, якою обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України - ОСОБА_1 , звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень ст.. 49 КК України. Кримінальне провадження № 12018140240000011 від 03.01.2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1,4 ст. 358, ч.2 ст. 185 КК України закрито.
       Позиція Апеляційного суду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.        Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції встановив, що згідно наданих доказів позивачем, а саме наявних у матеріалах справи копії ухвали судового засідання про закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , останній було завдано матеріальної шкоди в розмірі 48904,68 грн. в свою чергу, доводи, наведені відповідачем нічим не підтверджуються та є безпідставними. Окрім цього, суд прийшов висновку що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Згідно ст. 22 ЦК України – особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
       Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       За змістом вказаних норм зобов`язання з відшкодування шкоди - це такі цивільно-правові зобов`язання, в яких потерпіла сторона (кредитор) має право вимагати від боржника (заподіювача шкоди) повного відшкодування протиправно завданої шкоди шляхом надання відповідного майна в натурі або відшкодування збитків.
       Крім того, з огляду на положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
       Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду України №6-954цс16 від 26 жовтня 2016 року.
       З письмових матеріалів справи вбачається, що в межах розгляду кримінального провадження позивач не зверталась із цивільним позовом.
       Відповідно до ч. 7 ст. 128 УПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
       Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернулась в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки їй була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.
       Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 48904 грн. 68 коп.
       Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо відсутності належних та допустимих доказів обґрунтованості розрахунку суми, що стягується колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказану суму збитків завданих ОСОБА_2 було встановлено при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_1 . 
       Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
        Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       В постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
       Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
       Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).
       Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
       При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
       Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
       Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, в частині стягнення на користь ОСОБА_2 2000грн.
       Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд -
п о с т а н о в и в :

       апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 грудня 2020 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                        Цяцяк Р.П.

                                                                       Шеремета Н.О.