Дата документу 12.05.2021 Справа № 320/400/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №320/400/16                  Головуючий у 1 інстанції Горбачова Ю.В. 
Провадження № 22-ц/807/965/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
12 травня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Проценко Дмитра Юрійовича на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову про арешт та опис майна боржника в порядку ст. 447 ЦПК України, суб`єкт оскарження приватний виконавець Запорізького виконавчого округу Проценко Дмитро Юрійович, заінтересована особа Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на постанову про арешт та опис майна боржника в порядку ст. 447 ЦПК України, суб`єкт оскарження приватний виконавець Запорізького виконавчого округу Проценко Дмитро Юрійович, заінтересована особа Акціонерне товариство «Альфа-Банк».
Скарга обґрунтована тим, що в провадженні приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Проценка Д.Ю. знаходиться виконавчий лист виданий Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області 16 листопада 2017 року по справі № 320/400/16-ц. 
31.01.2020 року приватним виконавцем без її присутності прийнято постанову про арешт майна, а саме приміщення літ А-5, загальною площею 54,8 кв.м. по АДРЕСА_1 на користь стягувача ПАТ «Укрсоцбанк». 
Вважає цю постанову про арешт та опис майна боржника незаконною та неправомірною та законних передумов для її існування не існувало. 07.02.2007 року між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений валютний кредитний договір № ж325/6-к на придбання нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 . 
Вказана квартира зареєстрована за нею на праві власності та передана в іпотеку за іпотечним договором № ж325/6-І на користь – АТ «Укрсоцбанк», відносно якого вона є іпотекодержателем, грошові кошти стягнуті за виконавчим листом 320/400/16-ц в валюті.
Відповідно до ст.. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове стягнення на предмет іпотеки та майно, стягувачем якого є одночасно іпотеко держатель здійснюється з урахуванням положень ЗУ «Про іпотеку» на що виконавець уваги не звернув, на норми Закону України «Про іпотеку» та іпотечного законодавства, що є обов`язковим в постанові. 
Отже, предмет на яке накладено стягнення за спірною постановою є іпотечним майном. 
На порушення ст. 56 Закону постанова складена без додержання і зазначення обов`язкових обставин передбачених даною статтею.
Просила суд визнати постанову про опис та арешт майна боржника від 31.01.2020 року за примусовим виконанням – виконавчий лист виданий Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області 16.11.2017 року по справі № 320/400/16-ц неправомірною та скасувати її.
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2020 року скаргу задоволено.
Постанову приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Проценка Дмитра Юрійовича про опис та арешт майна боржника від 31.01.2020 року за примусовим виконанням – виконавчого листа виданого 16.11.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області по цивільній справі № 320/400/16-ц - скасовано.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, приватний виконавець Запорізького виконавчого округу Проценко Д.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норми процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні скарги відмовити. Застосувати строк позовної давності щодо оскарження дій приватного виконавця.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Закон України «Про виконавче провадження» покладає на приватного виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).
Судом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. знаходиться на примусовому виконанні виконавчий документ № 320/400/16-ц виданий 16.11.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» суми боргу в розмірі 908 543,66 грн.
31 січня 2020 року приватним виконавцем Проценко Д.Ю. прийнято постанову без присутності боржника про опис та арешт майна, а саме приміщення, літ А-5, зальною площею, 54.8 кв.м. по АДРЕСА_1 – на користь стягувача ПАТ «Укрсоцбанк».
Відповідно до виконавчого листа, виданого Мелітопольським міськрайонним судом по справі № 320/400/16 на виконання судового рішення суду від 28.08.16 року, стягувачем визначено АТ «Укрсоцбанк» ( ЄДРПОУ 00039019 ), стягнуто на виконання валютного зобов`язання грошові кошти у валюті.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час проведення виконавчих дій на користь ПАТ «Укрсоцбанк» за постановою про опис та арешт майна - припинено сторону виконавчого провадження (стягувача), а саме з 03 грудня 2019 року ПАТ «Укрсоцбанк» (ЄДРПОУ 00039019) виключено з державного реєстру за даними реєстру.
Рішенням правління НБУ № 799-рш припинено АТ «Укрсоцбанк», у відповідності до вимог ч. 4 ст. 104 ЦК України - анульовано ліцензію на банківську діяльність, банк виключено з державного реєстру банків; припинено як стягувача (сторону) провадження.
З огляду на зазначене, судом першої інстанції вірно встановлено, що в силу п. 4 ст. 248 ЦК представництво представника ПАТ «Укрсоцбанк» - Цуканової М.В. одночасно припинилось разом з припиненням юридичної особи, яка видала довіреність - ПАТ.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватний виконавець в порушення ст. 56, 58 ЗУ «Про виконавче провадження» під час прийняття постанови про опис та арешт майна боржника від 31.01.2020 року, незаконно передав майно на зберігання ОСОБА_2 як представнику ПАТ «Укрсоцбанк».
Крім того, в порушення вимог ст. 56 Закону «Про виконавче провадження», чинної на час постановлення оскаржуваної постанови про опис та арешт майна боржника, постанова не підписана стягувачем та боржником.
З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений валютний кредитний договір № ж325/6-к на споживчі цілі - придбання нерухомого майна, - квартири АДРЕСА_2 , вказаний предмет (квартира) зареєстрована за ОСОБА_1 на праві власності та передане в Іпотеку за Іпотечним договором № ж325/6-І на користь – АТ «Укрсоцбанк», відносно якого є Іпотекодержателем, грошові кошти стягнуті на користь ПАТ за виконавчим листом № 320/400/16ц в валюті. На час придбання нерухомого майна та на час проведення стягнення Боржник не має іншого житла та іншого нерухомого майна для проживання, окрім іпотечного майна на яке звертається стягнення.
Відповідно до п. 1.2. Договору № ж325/6-І іпотека поширюється на всі поліпшення /переобладнання предмета іпотеки.
Положеннями ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із ч. 7 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.
Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.
Оскільки ст. 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
У частинах 1 і 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. 
Отже, предмет на яке накладено стягнення за спірною постановою є та залишається іпотечним майном.
За Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон) від 3.06.2014 року № 1304-7 1) та Договором Іпотеки від 7.02.2007 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що приватний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови діяв з порушенням Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення конституційних прав ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на рішення та дії приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Проценко Д.Ю.
Належних і допустимих доказів на спростування вказаних висновків суду матеріали справи не містять.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України і її слід залишити без змін.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного виконавця Запорізького виконавчого округу Проценка Дмитра Юрійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 травня 2021 року.

Головуючий

Судді: