Єдиний унікальний номер 235/7666/20 
Номер провадження 22-ц/804/1028/21        

Єдиний унікальний номер 235/7666/20
Номер провадження 22-ц/804/1028/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Філь О.Є., повний текст рішення складено 27 січня 2021 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 20.02.2014 року у розмірі 17708,82 грн., яка складається з 15526,42 – індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 2182,40 грн. – 3% річних від простроченої суми, а також судовий збір у розмірі 2102 грн.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2021 року в задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Із вказаним судовим рішенням не погодилась представник позивача ОСОБА_2 , та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.02.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 31160,3 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підвередив свою згоду на те, що підписана Генеральна угод разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.
У жовтні 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року було стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 41349,06 грн. нарахована станом на 24.09.2014 року. З ухваленням рішення суду про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошових зобов`язань, відтак кредитом має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. 
Представник позивача ОСОБА_2 рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.
Від ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції було вірно застосовано позовну давність, оскільки право вимоги щодо застосування ст. 625 ЦК України за несвоєчасне зобов`язання виникло 17.01.2015 року, позовна давність спливла 17.01.2018 року.
ОСОБА_1 просив рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2021 року залишити без змін. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
В даній справі ціна позову становить, 17708,82 гривень (2270*100=227000). тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.  
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.02.2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 31160,33 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 14).
20.11.2014 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.11.2014 року було стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 41349,06 грн., нарахована станом на 24.09.2014 року (а.с. 5).
14 листопада 2020 року (відповідно до відмітки про поштове відправлення) позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 21.11.2014 року по 14.10.2020 року у розмірі 17708,82 грн, яка складається з наступного: 15526,42 – індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 2182,40 грн – 3% річних від простроченої суми.
Відповідач ОСОБА_1 просив застосувати до вимог банку позовну давність. 
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду.
Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
За частиною першою статті 525, частиною першою статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
За частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Водночас, рішення суду суті правовідносин позики не змінює, а лише визначає суму заборгованості на час настання строку виконання зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування втрат від знецінення грошових коштів у зв`язку з інфляцією та 3% річних має компенсаторний характер і є способом захисту майнового права і інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за знецінення грошових коштів, які ним не повернуто та у компенсації за користування чужими грошима і неналежне виконання зобов`язань.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
У зв`язку із викладеним можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України щодо виконання зобов`язань за договором позики та передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина 2 статті 625 ЦК України).
Зобов`язання у цій справі не є такими, що виникли з рішення суду, це зобов`язання з виконання договору позики, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір грошових коштів, які підлягають поверненню, як невиконане боржником зобов`язання та констатовано про наявність зобов`язань між сторонами.
Саме такі правові висновки щодо правової природи застосування положень статті 625 ЦК України за наявності судового рішення, яке не виконується, Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року (справа № 235/5827/14-ц) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 20.02.2014р. станом на 24.09.2014 р. в сумі 41349 грн. 06 коп., що складається з: 31160,33 грн. – заборгованість за кредитом, 3380,88грн. - заборгованість з відсотків за користування кредитом, 6807,85 грн. – залишок по несплаченим штрафам згідно п. 2.2 Генеральної угоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” судовий збір 413грн. 49коп.
Відповідачем до позовної заяви та до апеляційної скарги було надано відзив, в якому він зазначив, що банком пропущено строк позовної давності та зазначив, що добровільно виконував рішення суду про стягнення з нього заборгованості.
З відзиву на позовну заяву вбачається, що з 26.07.2017 року по 26.04.2019 року відповідачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості 26 115,64 грн. (а.с.58), що до речі збігається з наданого позивачем розрахунку заборгованості.
Тобто боржником визнано, що в повному обсязі заборгованість за рішенням суду він не погасив.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.
Так, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 2005 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), проте станом на дату погашення відповідачем боргу 26.04.2019 року зобов`язання ним за рішенням суду не припинилось.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За загальним правилом, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково застосував позовну давність до даних правовідносин, чим порушив норми матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню, а позовна заява частковому задоволенню.
З матеріалів справи вбачається, що позивач АТ Б «Приватанк» звернувся до суду з позовною заявою 14.11.2020 року (а.с.49), тобто з урахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), саме з 14.11.2017 року слід брати розрахунок інфляції та 3% річних.
З урахуванням інфляційних витрат з листопада 2017 року по вересень 2020 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у сумі 2221,43 грн. (12079,15 х 1,18390683 – 12079,15 = 2221,43)
Також підлягає стягненню 3% річних у сумі 1056,34 грн. (12079,15 х 3% х 1064:365:100).
Всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 3277,77 грн.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме: позовні вимоги задоволено в сумі 3277,77 грн., що складає 18,50% (3277,77 * 100): 17708,82 від заявлених позивачем вимог, тому понесені витрати підлягають стягненню з відповідача у сумі 388,87 грн. (2102 х 18,50%),також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 583,30 (3153 х 18,50%) гривень, а всього на загальну суму 972,17 гривень.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 141,390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити  частково.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2021 року скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» (р/р НОМЕР_2 у ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570), індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у сумі 2221 (дві тисячі двісті двадцять дві) гривні 43 копійки та 3% річних у сумі 1056 (одна тисяча п`ятдесят шість) гривень 34 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» (р/р НОМЕР_2 у ПАТ КБ „ПриватБанк", МФО 305299, код ЄДРПОУ 14360570), судовий збір у сумі 972 (дев`ятсот сімдесят дві) гривні 17 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:          О. В. Халаджи        
Л.П. Никифоряк
          
Г.В. Новікова