Номер провадження: 22-ц/813/4561/21 
Номер справи місцевого суду: 523/4594/17
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2021 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 19 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позовна заява мотивована тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 , якому згоди на відчуження квартири вона не надавала. З цих підстав вважає договір недійсним.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою в особі своїх представників про дату, час і місце розгляду справи, позивач ОСОБА_1 та її представники в судове засідання на 15.06.2021 року на 16-00 г. не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Залишаючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі- продажу квартири недійсним без задоволення, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та з недоведеності обставин, на які позивач посилалась в обґрунтування заявлених вимог.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, узгоджується з тими доказами, які фактично містяться в матеріалах справи, та заснований на законі.
Судом встановлено, що:
- з 11 жовтня 2003 року по 16 серпня 2010 року позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ;
- у період шлюбу ( 30 квітня 2010 року ) була придбана квартира АДРЕСА_1 , (а.с. 7 т. 1);
- відповідно до розписки від 30.04.2010 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 62 000 доларів США за продану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 8 т. 1);
- 16 серпня 2010 року Суворовським районним судом м. Одеси шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 9 т. 1);
- за час від розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (з 16 серпня 2010 року та час проголошення рішення 29 січня 2020 року) ані позивачем, ані відповідачем ОСОБА_2 не подавались позовні заяви про поділ спільного майна подружжя;
- відповідно Договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2017 року, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О. та зареєстровано в реєстрі за №31 (а.с. 124 т. 1).
Колегія суддів виходить з наступного.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема в першій частині вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; в другій - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; в тертій частині - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; в п`ятій - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; в шостій - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Виходячи зі змісту позовної заяви та досліджених матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом від власного імені, обґрунтовуючи заявлені у власних інтересах вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири тим, що цей договір, укладений відповідачем, порушує права спільної дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При таких обставинах суд першої інстанції обґрунтовано та вірно зазначив, що позивач, посилаючись на ч.6 ст. 203 ЦК України в якості підстави визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, не зазначила, які саме права неповнолітньої порушуються та чим це доводиться, а сама неповнолітня особа навіть не залучена до розгляду справи та таке питання перед судом позивачем не ставилося.
Крім того, позивач зазначила, що вищезазначений договір купівлі-продажу квартири від 19.01.2017 року є недійним, оскільки вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та вона, як співвласник даної квартири, не надала своєму колишньому чоловіку ОСОБА_2 згоди на її продаж.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 23 5/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Суд встановив, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 підтверджує, що у суду першої інстанції не було підстав для висновку, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Позов про поділ майна не заявлявся і, як слідство, не вирішувався.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
Як вбачається з копій документів, які за клопотанням представника позивача витребувані судом у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фадєєвої Н.О., яка посвідчувала оскаржений договір купівлі-продажу,  ОСОБА_1  до компетентних органів або до усіх кого це стосується надала заяву від 14.04.2011 року, в якій вказала, що діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно і на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин викладених у цьому правочині, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин спонукаючи вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цього правочину, розуміючи значення правочину, умови та його правові наслідки та стверджуючи, що цей правочин не є фіктивним та удаваним, надала згоду своєму колишньому чоловікові ОСОБА_2 на продаж квартири АДРЕСА_1 , яку вони придбали перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за ціною та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно. Нотаріусом роз`яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків цього правочину, встановлено особу ОСОБА_1 та засвідчено справжність її підпису (т.1 а. с. 151).
Крім того ОСОБА_1 (тепер ОСОБА_1 ) в цей же день 14.04.2011 року до компетентних органів або до усіх кого це стосується надано заяву, в якій вона стверджує, що не має і не матиме в майбутньому ніяких претензій майнового та немайнового характеру до ОСОБА_2 . Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І., якою встановлено особу ОСОБА_1 та засвідчено справжність її підпису (т.1 а. с. 153).
Оскільки договір купівлі-продажу від 19.01.2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за наявності нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , як співвласника спірної квартири в силу вимог статті 60 СК України, то відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору в судовому порядку недійсним відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України з урахуванням, що позивач обґрунтовувала заявлені вимоги як раз відсутністю її згоди на відчуження квартири і що спростовано належними доказами.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача був обізнаний, що спірна квартира після набуття ОСОБА_3 права власності за оскаржуваним договором купівлі-продажу від 19.01.2017 року, в подальшому 08.07.2017 року була ним відчужена (подарована) ОСОБА_4 , яка є діючим власником даної квартири.
Представник позивача просив залучити ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи. Тобто дізнавшись, що спірна квартира після укладення оспорюваного правочину, передана набувачем за іншим правочином третій особі,  ОСОБА_1 позовні вимоги з метою ефективного захисту порушеного права не уточнила, а діючого власника в якості співвідповідача до участі у справі не притягнула.
При таких обставинах, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заявлених вимог, як необґрунтованих, та вірно вказав про недоведеність позивачем обставин, на які вона посилається в якості обґрунтування позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.
Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами, та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст судового рішння складний: 23.06.2021 року.

Головуючий                                                         О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                 А.П. Заїкін 

                                                               О.В. Князюк