ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/2198/20 пров. № А/857/2971/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів: 
головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Бруновської Н.В., Довгої О.І.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.,
представника позивачів          Максимов А.О.,
представника відповідача       Горбонос І.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційними скаргами Державної міграційної служби України та громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 22 грудня 2020 року (ухвалене головуючим – суддею Карп`як О.О. о 13 год. 12 хв. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 30 грудня 2020 року) у справі № 380/2198/20 за адміністративним позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,
                                                           ВСТАНОВИВ:
Позивачі звернулися до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просили:
визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 31-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 32-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
зобов`язати ДМС України визнати громадянина ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваних рішень, без належної оцінки інформації про країну походження позивачів та побоювань останніх, тому такі, на їх думку, є протиправними і підлягають скасуванню. Також позивачі покликаються на не врахування відповідачем при винесенні оскаржуваних рішенець правових висновків суду у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № 1340/5188/18 та Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 у справі № 1340/5188/18, щодо підстав скасування рішення Державної міграційної служби України № 378-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України № 381-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 31-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 32-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та прийняти за результатами їх розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 31-20 та 32-20 від 21.02.2020. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідачем належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивачів, їх безпеки чи свободи в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Висновки Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 року у справі №857/7694/19,  які згідно з п. 6.6 розділу VI Правил повинні були бути враховані при повторному розгляді заяв позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Натомість повторно розглядаючи відповідні заяви позивачів на виконання вказаної  Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 року у справі №857/7694/19, відповідач проігнорував такі висновки суду, не дав належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що спричинило протиправну відмову у задоволенні заяв позивачів.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту то суд першої інстанції зазначив, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач Державна міграційна служба України та позивачі.
Державна міграційна служба України у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає про відсутність підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відтак відсутні підстави для набуття ним статусу біженця, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон №3671-VI). Також вказує, що позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області) з порушенням строків, встановлених ст. 5 цього Закону.
В свою чергу позивачі у апеляційній скарзі покликаються на те, що оскаржуване рішення частково винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просять рішення суду першої інстанції скасувати в частині зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяви громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та прийняти за результатами їх розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 31-20 та 32-20 від 21.02.2020 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю, а саме зобов`язати ДМС України визнати громадянина ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що спосіб виконання порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення. 
Відзиви на апеляційні скарги подані не були. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник Державної міграційної служби України в судовому засіданні підтримав їхню апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. В свою чергу апеляційну скаргу позивачів просить залишити без задоволення.
В судовому засіданні представник позивачів заперечив проти задоволення апеляційної скарги Державної міграційної служби України та надав пояснення, просить апеляційну скаргу позивачів задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу Державної міграційної служби України слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивачів задовольнити рішення суду першої інстанції — скасувати, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що рішенням ДМС України від 22.10.2018 № 378-18 громадянину Російської Федерації   ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
01.11.2018 Головним управлінням ДМС України у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 137 від 10.09.2018).
Рішенням ДМС України від 22.10.2018 № 381-18 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.
01.11.2018 Головним управлінням ДМС України у Львівській області повідомлено   ОСОБА_2 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 144 від 31.10.2018).
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивачі звернулись з позовом до суду. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № 1340/5188/18, адміністративний позов громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії – задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №378-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 381-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ,01001, код ЄДРПОУ 37508470) вирішити питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення № 378-18 від 22.10.2018 та рішення № 381-18 від 22.10.2018.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 у справі № 857/7694/19 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 в адміністративній справі № 1340/5188/18 змінено, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Позов громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 378-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 381-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та прийняти за результатами їх розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 378-18 та 381-18 від 22.10.2018. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.».
28.10.2019 Державною міграційною службою України було прийнято рішення  № 87-19  відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 у справі № 857/7694/19 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № 1340/5188/18 за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії.
Даним рішенням було зобов`язано ГУДМС у Львівській області повторно розглянути заяви  громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки щодо підстав скасування рішень від 22.10.2018 № 378-18 та №381-18.
Рішенням Державної міграційної служби України № 31-20 від 21.02.2020, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення біженцем та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 (справа № 857/7694/19) та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 (справа № 1340/5188/18), відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 . (том 2; а.с. 6).
Про зазначене громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 поінформовано повідомленням від 05.03.2020 за №5 (том 2 а.с.4).
Рішенням Державної міграційної служби України № 32-20 від 21.02.2020, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення біженцем та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 (справа № 857/7694/19) та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 (справа № 1340/5188/18), відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської ОСОБА_2 . (том 5; а.с. 5).
Про зазначене громадянку Російської Федерації ОСОБА_2 поінформовано повідомленням від 05.03.2020 за №4 (том 5 а.с.3).
Позивачі вважаючи прийняті повторно оскаржувані рішення протиправними, звернулися до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон № 3671.
Згідно п. 1 ст. 1 Закону № 3671, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
За змістом п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є :
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме : а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відтак, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому, немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Згідно ч. 1 ст .7 Закону № 3671, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, відповідно до ст. 1 Закону № 3671 має навести обґрунтування, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Законом №3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону № 3671, до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до Положення про ДМС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 (далі - Положення № 360), центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі, протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є ДМС України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), що перебувають з ним на території України, внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (Женева, 1992 р.)), відповідно до якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи : 1) визначення фактів, які відносяться до справи; 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).
Відповідно до пунктів 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.
Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №8043/04 від 27.04.2004 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання, а саме : реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Практичними рекомендаціями «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції передбачено, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Ситуація в країні походження при визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Пленум Вищого адміністративного суду України в абз. 5 п. 10 постанови № 3 від 16.03.2012 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам роз`яснив, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Згідно ч. 3 ст. 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що вона, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув`язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження - Російської Федерації.
Суд зауважує, що оскаржувані рішення прийняті за результатами повторного розгляду заяв громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 (справа № 857/7694/19) та рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 (справа № 1340/5188/18).
Зазначеним судовим рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 (справа № 857/7694/19), яке набрало законної сили, встановлено ряд фактів по даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.
Зокрема, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 року (справа № 857/7694/19), яким скасовано попередні рішення ДМС України про відмову позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (№ № 378-18 від 22.10.2018, № 381-18 від 22.10.2018), судом встановлено наступне: «Під час судового розгляду з`ясовано, що основною причиною, через яку позивачі змушені були покинути країну свого проживання РФ та шукати іншу безпечну країну, є намагання врятувати своє життя. Виїзд з країни громадянської належності, зі слів шукачів захисту, відбувся через кримінальне переслідування на території країни громадянської належності їхню участь у забороненій на території РФ партії «Хізб ут-Тахрір». Зокрема, 25.03.2016 ОСОБА_1 було затримано представниками правоохоронних структур країни громадянської належності. В подальшому, він утримувався в слідчому ізоляторі № 1 (РФ, Тюменська обл., Ханти-Мансійський автономний округ, м.Нижньовартовськ). В країні громадянської належності позивача було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205.5 (тероризм), ч. 1 ст. 282 (екстремізм) КК РФ. Вироком Приволзького окружного військового суду від 22.02.2017 позивачу визначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 150000 російських рублів та п`яти років позбавлення волі умовно. За результатами розгляду апеляційної скарги представників прокуратури РФ, 27.07.2017 судовою колегією у справах військовослужбовців Верховного Суду РФ шукачеві захисту було замінено умовний строк відбування покарання на реальний. Із протоколів співбесід із ОСОБА_2 слідує, що у країні громадянської приналежності її переслідували спецслужби та правоохоронні органи за те, що вона та її чоловік являються членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», до якої вона вступила в 2012 році. Прибути в Україну заявницю змусило те, що в Росії на її чоловіка завели кримінальну справу за ст. 282-екстремізм та ст. 205.5 ч.2 -участь в терористичній організації. Позивачка являється членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка тільки в РФ визнана незаконною і терористичною. Таким чином, причиною виїзду позивачів з РФ стало кримінальне переслідування подружжя за статтями 282.2 (екстремізм) і 205.5 (тероризм) КК РФ а саме: за участь у міжнародній організації «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), яка у РФ визнана терористичною і діяльність якої на території цієї держави заборонена. У зв`язку з цим за місцем проживання позивачів у РФ проводяться обшуки, їх оголошено в розшук. З відкритих джерел інформації, а також з пояснень свідків судом першої інстанції встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як терористична організація є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. № ГКПИ 03-116). Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени є відсутніми в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської. Наведене дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Суд першої інстанції вірно врахував, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України. Управління СБ України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких позивачі не може бути визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто їх членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою для прийняття відповідного рішення.».
Також суд в Постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду  від 08.10.2019 року у справі № 857/7694/19, звернув увагу, що відповідачі не надали належної оцінки вищевказаним фактам стосовно позивачів, що вказує на неповне дослідження наявності у позивачів підстав для визнання їх особами, які потребують додаткового захисту. Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) може отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, в тому числі зібраної та проаналізованої ДМС України. З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, відповідачі належним чином не дослідили та не проаналізували інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не врахували поточної та актуальної інформації по ситуації в РФ й не спростували можливість загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 протоколу № 7 до вказаної Конвенції, що забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Відповідно до п. 6.6 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила), у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.
У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 року у справі № 857/7694/19, яким скасовано попередні рішення ДМС України про відмову позивачам у визнанні їх біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку, що «позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через свою політичну та релігійну позицію та членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».
Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення як до країни походження, так і Росії.
Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Російській Федерації, колегія суддів приходить висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.
Позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочин, передбачений ч. 1 ст. 205.5 КК РФ, посилилась, а тому суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.
Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, в тому числі щодо загальної ситуації з правами людини в Російській Федерації, які узгоджуються з доводами позивачів, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вони зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та має цілком обґрунтовані побоювання зазнавати їх і надалі, у разі повернення до Росії.
Умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 Закону № 3671-VI, судом не встановлено.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідачем належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивачів, їх безпеки чи свободи в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Отже при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем повторно не було досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011, пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та не дав належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2019 року у справі № 857/7694/19, що спричинило протиправну відмову у задоволенні заяв позивачів.
А тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № № 31-20, 32-20 від 21.02.2020 про відмову у визнанні громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Разом з цим, враховуючи повторне звернення позивачів з вказаними позовними вимогами, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позову повністю шляхом зобов`язання ДМС України визнати громадянина ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, а не зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяви громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, та прийняти за результатами їх розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у судовому рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №№ 31-20 та 32-20 від 21.02.2020, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог чинного законодавства суд зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, без порушень принципу розподілу влади.
Одночасно, колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Зважаючи на повноту встановлення судом обставин справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту і виконання необхідних умов для його прийняття, колегія суддів вважає, що захист прав позивачів в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймав рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язав відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічного підходу дотримується Верховний Суду у постановах від 18.07.2019 по справі № 815/513/17, від 03.04.2019 по справі № 813/3663/16, від 21.08.2019 по справі № 813/1589/17, від 10.12.2019 по справі № 825/1297/16 та від 20.01.2020 по справі № 813/3813/16.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було частково неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу позивачів слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
                                                       ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 380/2198/20 скасувати в частині зобов`язання повторного розгляду заяв та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.
Зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року