ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 квітня 2021 року           справа №360/3461/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Блохіна А.А., Компанієць І.Д.,   розглянув   в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу  Марченко Софії Дмитрівни в інтересах ОСОБА_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р.  у справі  № 360/3461/20 (головуючий І інстанції суддя Є.О. Кисельова)   за позовом    ОСОБА_1   до   Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області,  Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області    про  визнання протиправною бездіяльності, дії та зобов`язання вчинити певні дії,
                                               ВСТАНОВИВ:
17 вересня 2020 року  позивач  звернувся  до суду з  позовною заявою до  Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області,  Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області,  в якій просив:      
- визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області та управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо припинення  їй виплати пенсії за віком у періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020;
- визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області та управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати  їй заборгованості з пенсійних виплат у періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76 574,89 грн.;
- стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області  на її користь заборгованість з пенсії за періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76574,89 грн.;
- звернути до негайного виконання рішення суду в частини стягнення з управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії у межах суми стягнення за один місяць;
- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відповідно до статті 382 КАС України (а.с. 1-6).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року  адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження  управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області від 25 лютого 2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016.
Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01.03.2016 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 29.02.2020 у розмірі у розмірі 76574 (сімдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні 89 копійок.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Шевченка, буд.9, код ЄДРПОУ 21792459) виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість з пенсії за період з 01.03.2016 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 29.02.2020 у розмірі 76574 (сімдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні 89 копійок.
Допущено рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: Отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО) – 899998, Рахунок отримувача - UА908999980313111256000026001, Код класифікації доходів бюджету – 22030106) суму судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (93400, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Шевченка, буд.9, код ЄДРПОУ 21792459) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.  (а.с. 76-80).
Не погодившись  із  судовим  рішенням,  представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання  відповідача 1  виплатити  заборгованість з пенсії за період з 01.03.2016 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 29.02.2020 у розмірі 76574, 89 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 1 заборгованість з пенсії за періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 року та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76 574, 89 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач звернулась до суду з позовною вимогою стягнути з відповідача 1 на її користь заборгованість з пенсії за періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76 574, 89 грн. з обґрунтуванням саме такого ефективного способу захисту порушеного права позивача.
Разом з тим, судом при винесенні рішення було зобов`язано виплатити  заборгованість з пенсії  за періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 року та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76 574, 89 грн., що не є тотожним в процесі виконання рішення та не є ефективним способом захисту порушеного права позивача.
Апелянт зауважує, що державою створено умови для виконання рішень суду про стягнення коштів з органу державної влади, які регламентовано нормами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання рішень суду» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Представники відповідачів подали відзиви на апеляційну скаргу позивача та просили апеляційну скаргу залишити без змін, а рішення суду першої інстанції без задоволення.
За унормуванням  ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, справа переглядається в  межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до ч. 1  ст. 311 КАС України.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії   НОМЕР_2 , виданий 29.02.2000 Кіровським МВУМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).
Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням Серії НОМЕР_3 від 18.08.2009 (а.с. 10).
За інформацією, зазначеною у довідці від 03.07.2019 № 919-5000153184, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_3 (а.с. 9).
Розпорядженням УПФУ в м. Лисичанську Луганської області від 25.02.2016 позивачу виплату пенсії з 01.03.2016 припинено (а.с. 30).
04.07.2019 позивач звернувся до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області з заявою про взяття на облік (а.с. 32).
Витяг з протоколу № 150 від 30.07.2019 свідчить, що вирішено не призначати соціальні виплати позивачу (а.с. 35).
22.01.2020 позивач звернувся до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області з заявою про поновлення виплати пенсії (а.с. 40).
За змістом витягу з протоколу № 1523 від 23.01.2020 вирішено  призначати соціальні виплати позивачу (зворотній бік а.с.  41).
Відповідачем до матеріалів справи надано довідку від 29.09.2020 № 4245, в якій вказано, що з жовтня 2019 року позивач отримує належну пенсію, пенсія за період з 01.03.2016 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 29.02.2020 в розмірі 76574, 89 грн. нараховувалась, але не виплачувалась. Також зазначено, що згідно з витягу з протоколу внутрішньо переміщеним особам № 150 від 30.07.2019 пенсію позивачу було призупинено помилково за період з 01.01.2020 по 29.02.2020 (а.с. 29).
На звернення позивача відповідачем надано відповідь від 04.09.2020 № 214-225/П-02/8-1216/20, що розмір заборгованості за період з 01.03.2016 по 30.09.2019  та з 01.01.2020 по 29.02.2020 складає 76574,89 грн. (а.с. 11).   
При вирішенні справи  суд виходить з наступного.
Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 1 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII “Про пенсійне забезпечення”  передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
За положеннями статті 5 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням
Обов`язок з виплати пенсії у відповідні строки встановлений ст. 85 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та ст. 47 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Разом з тим, не виплативши пенсію позивачу за  01.03.2016 по 30.09.2019  та з 01.01.2020 по 29.02.2020  року,  відповідач порушив вказані норми законодавства.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки “на умовах, передбачених законом”, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення “законів”. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У справі “Рисовський проти України” Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. 
З позовних вимог у цій справі вбачається, що позивач  просив   стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області  на її користь заборгованість з пенсії за періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76574,89 грн.
Разом з тим судом першої інстанції було обрано спосіб захисту порушеного права позивача зобов`язального характеру.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).
У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17) та від 18 липня 2018 року (справа № 490/6755/15-а), які враховуються судом при вирішенні даної справи відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Згідно із частиною другою статті 46 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Зазначене спростовує доводи відповідача 1 щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.
За частиною другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що  статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Афанасьєв проти України” від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові  у справі  № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
Матеріалами справи підтверджено, що пенсія в сумі  76574, 89 грн. за період з  01.03.2016 по 30.09.2019  та з 01.01.2020 по 29.02.2020 була нарахована, однак не виплачена.
Спору відносно розміру нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами немає.
Відповідачем є Пенсійний фонд України - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.
Частиною першою статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено, що ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.
Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.
За змістом пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.
Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).
Приписами підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення обумовлено, що управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.
Отже, відповідно до покладених завдань і функцій, ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій.
З урахуванням відсутності спору відносно розміру нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами, суд апеляційної  інстанції  вважає, що у даному випадку ефективним способом захисту прав позивача буде саме стягнення  з відповідача 1   заборгованості із виплати  пенсії за період з  01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76574,89 грн.
У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З рішення суду першої інстанції вбачається, що вимоги позивача було задоволено зі зміною способу їх захисту, тому необхідним є стягнення з відповідача 1  суми судового збору на користь позивача у розмірі 840, 80 грн.
Матеріалами справи підтверджено, що ухвалою від 21 вересня 2020 року Луганського окружного адміністративного суду відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення рішення у справі (а.с. 19-20).
Таким чином, необхідним було стягнення з  Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на користь Державного бюджету України суми судового збору у розмірі 840, 80 грн.  
Висновки суду першої інстанції щодо необхідності відшкодувати позивачу розмір судового збору  за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є помилковим.
За визначенням ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За унормуванням п.п. г п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень – відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.
За приписами частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. 
З огляду на встановлені обставин у справі, а саме: невиплати позивачу заборгованості з пенсійних виплат у періоди з 01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76 574,89 грн., суд  вважає необхідним встановити судовий контроль за виконанням  постанови суду у справі № 360/3461/20.
Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315,  п.3, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 329, 382 КАС України, суд,                                                                         
                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу    ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1  на рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р.  –  задовольнити.
Рішення   Луганського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2020 р.  у справі  № 360/3461/20    –  скасувати в частині зобов`язання  Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області   виплатити ОСОБА_1   заборгованість з пенсії за період з 01.03.2016 по 30.09.2019 та з 01.01.2020 по 29.02.2020 у розмірі 76574 (сімдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні 89 копійок та в частині вирішення питання судових витрат.
В зазначеній частині прийняти нову постанову.
Стягнути  з  Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд.9, код ЄДРПОУ 21792459) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 )  заборгованість із виплати пенсії за період з  01.03.2016 до 30.09.2019 та з 01.01.2020 до 29.02.2020 у розмірі 76 574,89 грн. (сімдесят шість тисяч п`ятсот сімдесят чотири грн.) 89 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області  (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд.9, код ЄДРПОУ 21792459) на користь  Державного Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код отримувача: 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету: 22030106)    судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Застосувати судовий контроль за виконанням судового рішення у справі № 360/3461/20 шляхом зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області подати до Луганського окружного адміністративного суду звіт про повне виконання постанови  Першого апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2021 року у справі № 360/3461/20  у місячний строк з дня набрання цією постановою законної сили.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 7 квітня 2021 року.

Судді                                                                                                          Г.М. Міронова   

                                                                                                         А.А. Блохін

                                                                                                                    І.Д. Компанієць