Справа № 297/1673/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        14 червня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., 
за участі секретарки судового засідання Мацоли О.Д.-В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки – Служба у справах дітей виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу, відновлення дошлюбного прізвища, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і його представника – адвоката Герича Анатолія Йосиповича на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 5 лютого 2020 року, постановлене суддею Ільтьом І.І., повний текст якого складено 14.02.2020, 

встановив:

       У серпні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачки – Служба у справах дітей виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області, про розірвання шлюбу, відновлення дошлюбного прізвища, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини.
Позов обґрунтований тим, що 3 лютого 2018 року між нею та громадянином Угорщини ОСОБА_5 у селі Нодькорачонь (Угорська Республіка) було укладено шлюб, який зареєстрований у Дунауйварошській міській раді Угорщини, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 02.01.2019. Від даного шлюбу в них народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Однак через систематичне фізичне насильство, реальну небезпеку життю і здоров`ю їй та сину з боку відповідача, вимушена була разом із дитиною покинути Угорщину. 
Посилалась, що із грудня 2018 року з відповідачем фактично не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюб носить формальний характер, подальше з ним сумісне життя є несумісним, суперечить інтересам подружжя і дитині, та збереження шлюбу є недоцільним.
Указувала, що ОСОБА_7 неодноразово приїжджав до неї в Україну та мав намір без її згоди забрати сина та вивести його до Угорщини, а тому з відповідачем існує спір щодо місця проживання дитини, яке слід визначити за її місцем проживання в Україні.
Також зазначала, що оскільки дитина знаходиться на її утриманні, а відповідач матеріальної допомоги не надає, а відтак із нього слід стягнути на її користь аліменти на утримання сина. 
За наведених обставин просила: 1) розірвати укладений між нею та ОСОБА_5 шлюб від 03.02.2018 у селі Нодькорачонь (Угорщина), зареєстрований в Дунауйварошській міській раді (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 02.01.2019); 2) відновити її дошлюбне прізвище – ОСОБА_8 ; 3) визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із нею; 4) стягнути із ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ним повноліття; 5) вирішити питання про розподіл судових витрат. 

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 5 лютого 2020 року позов ОСОБА_9 задоволено. Ухвалено: - розірвати шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , укладений 03.02.2018 у селі Нодькорачонь (Угорщина), зареєстрованого у Дунауварошській міській раді; - змінити прізвище позивачки при оформленні розірвання шлюбу з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_8 »; - визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з його матір`ю ОСОБА_10 ; - стягнути на користь позивачки з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи з 12.08.2019 і до досягнення ним повноліття; - стягнути на корись ОСОБА_3 з відповідача 1 536,80 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору; - допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, відповідач ОСОБА_6 та його представник – адвоката Герич А.Й. подали на нього апеляційну скаргу, в якій посилались на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.
Зазначали, що ця справа не могла бути розглянута українським судом у зв`язку з ратифікацією 14.09.2006 Україною Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, якою, зокрема у статті 7 установлено, що у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій державі. 
Вказували також, що місцевим судом безпідставно залишено поза увагою наявність аналогічного спору між тими самими сторонами, з цим самим предметом в суді Угорщини. До того ж із цього приводу щодо компетенції українського суду застереження висловило і Міністерство юстиції України. 
Посилались і на те, що позивачкою не доведено та необґрунтовано суму аліментів на утримання дитини у розмірі 3 000 грн щомісячно, який є надмірним.
За наведених обставин просили рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 скасувати, а провадження у справі закрити, оскільки ця справа не підлягає розгляду в порядку українського судочинства.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 не скористалася. 

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 та його представник – адвокат Литвин С.Й. апеляційну скаргу підтримали, просили таку задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачка ОСОБА_12 та її представник-адвокат Пуканич Е.В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, вважали таку безпідставною та просили в її задоволені відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін. 

Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області у судове засідання не з`явився повторно, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Водночас Берегівська міська рада подала апеляційному суду заяву від 15.12.2020 (т. 3 а. с. 206) про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування, оскаржене рішення вважає законним і таким, що відповідає інтересам дитини, а тому просила залишити його без змін. З огляду на це, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка представника третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Берегово Закарпатської області, є громадянкою України з народження, що підтверджується, насамперед, її паспортом громадянина України від 05.01.2018 (т. 2. а. с. 99) та паспортом громадянина України для виїзду за кордон від 01.02.2019 (т. 1 а. с. 12). Водночас вона є і громадянкою Угорської Республіки, що стверджується, виданими їй цією іноземною державою, документом про надання їй угорського громадянства у 2012 році, паспортною карткою, посвідченням особи (т. 1 а. с. 116-124). Отже, позивачка має подвійне громадянство як України, так і Угорської Республіки.
Відповідач ОСОБА_6 є тільки громадянином Угорщини, про що свідчить його паспорт громадянина Угорщини (т. 1 а. с. 24).
Третього лютого 2018 року між сторонами, тобто ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , у селі Нодькорачонь (Угорщина) було укладено шлюб, який зареєстрований у Дунауйварошській міській раді Угорщини, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 02.01.2019. Заразом із цього свідоцтва також вбачається, що після одруження прізвище позивачки ОСОБА_8 було змінено на ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 9). 
За час цього шлюбу в сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 на території Угорщини народився син - ОСОБА_6 , що констатовано відомостями про дитину, виданими Дунауйварошською міською радою Угорської Республіки від 17.07.2018 (т. 1 а. с. 10, 11). Водночас відповідно до довідки № 121 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 25.03.2019, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набув громадянства України з дати його народження, тобто з 15 липня 2018 року (т. 2 а. с. 101). 
З огляду на це, позивачка та малолітній син ОСОБА_6 є також громадянами України.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачка та малолітній ОСОБА_6 мають зареєстроване постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 144-146). Водночас згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання позивачки ОСОБА_15 , виданою Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради № 74 від 09.01.2019, то зареєстрованим з 22.08.2008 і по час видачі довідки, її місцем проживання є будинок АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 13).
Із грудня 2018 року позивачка постійно з сином проживають на території України, а відповідач на території Угорщини, що свідчить про не проживання спільно сторін як подружжям із цього часу, та цей факт ними не заперечується. 

1. Із приводу доводів апеляційної скарги про не підсудність цієї справи національним судам України, а також, замість залишення цього позову без розгляду, безпідставне відкриття провадження у даній справі за наявності у матеріалах справи відомостей про розгляд такого ж спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з таких самих підстав угорським судом, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Статтею 497 ЦПК України передбачено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Між Україною та Угорською Республікою наявний міжнародний договір у сфері правової допомоги в цивільних справах, який підписаний 02.08.2001, ратифікований Законом України № 2926-ІІІ (2926-14) від 10.01.2002 та набув чинності 08.03.2012, та стосується здебільшого загальних умов однакового правового захисту громадян договірних країн (стаття 1), порядку вручення документів і виконання судового доручення (розділ ІІ) та визнання і виконання рішень (розділ ІІІ). Яких-небудь особливостей із приводу сімейних справ цей міжнародний договір не містить. 
Згідно із пунктом 2 ч. 1 ст. Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема підсудність судам України справ з іноземним елементом.
Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону № 2709-IV.
Так, відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 76 Закону № 2709-IV встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, де суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо, зокрема у справі про сплату аліментів позивач має місце проживання в Україні. 
Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).
Позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а також - про розірвання шлюбу у разі, якщо на утриманні позивача є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них (частини 1, 2 ст. 28 ЦПК України).
Оскільки позивачка ОСОБА_12 є громадянкою України, має постійне зареєстроване місце проживання з 22.08.2008 у будинку АДРЕСА_2 України та із третьої декади грудня 2018 року постійно проживає за вказаною адресою, а відтак звертаючись у серпні 2019 року до Берегівського районного суду Закарпатської області визнала юрисдикцію цього суду для вирішення даного спору, тому суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у цій справі, що відповідає, зокрема вимогам пункту 4 ч. 1 ст. 76 Закону № 2709-IV.
На переконання апеляційного суду, є голослівними доводи апелянтів про безпідставне відкриття провадження у цій справі за наявності у матеріалах справи відомостей про розгляд такого ж спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з таких самих підстав угорським судом з огляду на таке.
Частиною 2 ст. 75 Закону № 2709-IV регламентовано, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Як убачається із поданого 27.08.2019 місцевому суду представником відповідача ОСОБА_4 – адвокатом Геричем А.Й. повідомлення з додатками про залишення цього позову без розгляду, то ним подано суду лише тимчасовий вимір від 21.06.2019, з якого не вбачається про наявність на розгляді в угорському суді аналогічного спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з таких самих підстав (т. 1 а. с. 21, 22, 31-41), а отже, на переконання колегії суддів, наступного ж дня, тобто 28.08.2019, суддею обґрунтовано відкрито провадження в цій справі, оскільки обставини, що передбачені ч. 2 ст. 75 Закону № 2709-IV або пунктом 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України /на які звертав увагу представник відповідача/ були відсутніми. 
Отже, доводи апеляційної скарги про не підсудність цього спору українським судам, безпідставне відкриття провадження у справі й, як наслідок, її розгляд по суті, замість закриття провадження, є необґрунтованими.

2. Визначення держави, право якої підлягає застосуванню під час вирішення даного спору між позивачкою, яка є одночасно громадянкою України й Угорської Республіки та відповідачем, який є громадянином лише Угорщини.
Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення даного спору з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону № 2709-IV.
Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону № 2709-IV).
Згідно зі статтею 60 Закону № 2709-IVправові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.
Аналіз положень статті 60 Закону № 2709-IV дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, а саме:
1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie);
2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii);
3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law);
4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).
Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону № 2709-IV).
Визначаючи, чи є у подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення ч. 1 ст. 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. 
Водночас ч. 2 ст. 16 Закону № 2709-IV констатує, що якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом уважається право тієї держави, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.
За наведених обставин у цій справі особистим законом відповідача ОСОБА_4 є право Угорщини, громадянином якої він є. Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_12 є одночасно громадянкою як України, так і Угорської Республіки, то у сторін є спільний особистий закон подружжя.
Однак із урахуванням положень ч. 2 ст. 16 зазначеного вище Закону щодо альтернативи особистого закону, яка пов`язана з найбільш тісним зв`язком особи між державами, громадянином яких вона є, зокрема, місця народження, тривалості проживання у кожній державі, родинних зв`язків у цих державах, роботи, останнього місця проживання тощо, а тому, на переконання колегії суддів, особистим правом позивачки є право України, яке нею також і обрано при зверненні до українського суду з цим позовом. 
Також матеріалами справи встановлено, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків у даному випадку.
Додатково апеляційним судом ураховано, що відповідач у доводах апеляційної скарги заперечував проти того, що вирішення цього спору належить до юрисдикції судів України, однак колегія суддів такі доводи вже вище констатувала помилковими.
Досліджуючи питання застосування колізійної прив`язки lex domicilii, апеляційний суд ураховує, що ця норма визначає для подружжя право держави, в якій у них було спільне проживання, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі, у разі, якщо фактичні шлюбні відносини між сторонами не припинилися.
У цій справі встановлено, що на момент подання позову в серпні 2019 року фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, принаймні з грудня 2018 року, а останнім місцем спільного проживання подружжя була ОСОБА_16 , де і продовжує проживати відповідач.
За таких фактичних обставин справи відбувається відсилання національного законодавства України до застосування права Угорщини у вирішенні цього спору. Одночасно необхідно враховувати, що законодавством Угорщини, зокрема Законом «Про міжнародне приватне право» (2017. йvi ХХVІІІ. tцrvйny a nemzetrцzi magбnjogrуl) передбачено: - що звичайне місце проживання особи – це місце, де за всіх обставин правовідносин може бути встановлений фактичний центр її життя; при визначенні цього враховуються також факти, які вказують про намір відповідної особи, та місцем проживання є місце, де особа проживає постійно або з метою свого представництва /(b), (с) § 3/; - якщо колізійні норми цього Закону, що визначають чинне законодавство, посилаються на іноземне право, застосовуються матеріальні норми іноземного права, що безпосередньо регулюють питання /(1) § 5/
Отож, у законодавстві Угорщини передбачено колізійну прив`язку до закону суду, який розглядає спір (lex fori).
Зважаючи на це, правові норми Угорщини закріплюють колізійну прив`язку до закону суду (lex fori), що передбачає застосування законодавства держави, суд якої вирішує справу як у даному випадку, за умови постійного проживання хоча б одного з подружжя на території цієї держави, не наголошуючи вже про громадянство одного з подружжя на території такої держави.
За загальним правилом ч. 1 ст. 9 Закону № 2709-IV будь-яке відсилання до права іноземної держави має розглядатися як відсилання до норм матеріального права, яке регулює відповідні правовідносини, виключаючи застосування його колізійних норм, якщо інше не встановлено законом.
Із наведеного загального правила є виняток, який передбачений ч. 2 ст. 9 Закону № 2709-IV, тобто у випадках, що стосуються особистого та сімейного статусу фізичної особи, зворотне відсилання до права України приймається. Зворотне відсилання – це повторне відсилання колізійної норми права іноземної держави до правопорядку держави, колізійна норма якого відіслала до даного іноземного правопорядку (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2709-IV).
У зв`язку з колізією норм національного законодавства України та права Угорщини, апеляційний суд керується правилами зворотного відсилання, оскільки судом установлено, що спір стосується особистого та сімейного статусу фізичної особи.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин саме норми матеріального права України.
В апеляційній скарзі відсутні мотиви щодо відсутності підстав для розірвання шлюбу, як і обґрунтування відсутності у відповідача бажання розірвати шлюб та збереження сім`ї, а отже, відповідач не заперечує проти самого розірвання шлюбу, заперечуючи лише проти вирішення цього спору судом України.
З приводу доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, якою, зокрема у статті 7 установлено, що у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій державі, колегія суддів уважає їх безпідставними, оскільки: 1) ця Конвенція не застосовується щодо зобов`язань щодо утримання дитини /пункт е) статті 4/; 2) частина 2 статті 5 даної Конвенції регламентує, що у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають саме органи Держави нового звичайного місця проживання; 3) матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами, що в третій декаді грудня 2018 року подружжя ОСОБА_11 у зв`язку з різдвяними та новорічними святами разом зі своїм малолітнім сином приїхали з Угорщини до України, що виключає неправомірне одноособове й без згоди батька-відповідача переміщення матір`ю-позивачкою малолітньої дитини з однієї країни до іншої; 4) малолітній син сторін ОСОБА_6 є також громадянином України, а отже його «утримування» на території країни громадянином якої він є, не може уважатись незаконним.
Поза розумним сумнівом колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду про необхідність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю - позивачкою, оскільки такого суд дійшов із додержанням конвенційних норм, усталеної практики ЄСПЛ, матеріальних і процесуальних норм та з урахуванням, насамперед, якнайкращого забезпечення інтересів малолітньої дитини. 
При цьому апеляційний суд ураховує, як доводи відповідача, що малолітній син є громадянином Угорщини, має на її території місце реєстрації і проживання та зарахований із 01.09.2021 до дошкільного навчального закладу (т. 4 а. с. 14, 15), так ураховує і доводи позивачки, що малолітній син є також громадянином України, має постійне місце проживання на території України та з часу народження на території Угорщини ІНФОРМАЦІЯ_4 , майже через ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто з кінця грудня 2018 року дотепер фактично проживає саме на території України. До того ж, висновком Берегівської міської ради Закарпатської області як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 17.01.2020 № 2088/03-17 констатовано, що з грудня 2018 року ОСОБА_10 разом зі своїм сином ОСОБА_6 проживають у своїх батьків у АДРЕСА_2 , умови проживання задовільні, дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку і виховання, матір перебуває у відпустці по догляду за дитиною, піклується про здоров`я, фізичний стан і духовний розвиток дитини, а тому цей орган опіки та піклування вважає за доцільне, після розірвання шлюбу, залишити малолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю ОСОБА_3 (т. 3 а. с. 21-23).
Обґрунтованих і переконливих підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з його батьком – відповідачем ОСОБА_14 на території Угорщини, апеляційний суд не вбачає.
За змістом частин 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кореспондує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно з ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, та зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований або рекомендований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідно, 50% (гарантований) і 100% (рекомендований).
Беручи до уваги положення статтей 7 законів України про державний бюджет України на 2020, 2021 роки, якими встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, а також зважаючи на обставини, які повинні враховуватися при визначенні розміру аліментів (ч. 1 ст. 182 СК України) та матеріали даної справи, колегія суддів уважає, що визначений місцевим судом щомісячний розмір аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 в сумі 3 000 гривень, не є надмірним для відповідача та відповідатиме інтересам дитини, а протилежне апелянтами з наданням відповідних доказів не спростовано. 
Крім того, колегія суддів уважає про безпідставне твердження відповідача про необхідність урахування апеляційним судом наявного судового рішення Угорської Республіки від 15 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили 07.12.2020, оскільки таке не є з тим самим предметом і підставами позову, як у цій справі, так як угорським судом вирішувалося питання ще опіки над дитиною та встановлення місця, днів і годин побачення матір`ю з дитиною (т. 4 а. с. 16-37), та воно прийняте вже після ухвалення у цій справі оскарженого рішення Берегівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 лютого 2020 року, яке суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України, перевіряє на законність і обґрунтованість на час його ухвалення, тобто станом на 05.02.2020. Отож, є відсутніми, передбачені пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у цій справі, про закриття якої просять апелянти. 
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами справи носять характер формальних міркувань, які не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та малолітньої дитини та не впливають на правильність й справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях міжнародного права, конвенціях, закону і фактичних обставинах справи та не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За наведених вище обставин колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника – адвоката Герича А.Й. залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 5 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2021 року.

 Суддя-доповідачка

Судді: