ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року 
м. Київ

cправа №  905/716/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл Ф Груп" (далі -                   ТОВ "Дабл Ф Груп", скаржник, позивач) - не з`явились,
відповідача - Фізичної особи-підприємця Мостового Микити Вікторовича (далі - ФОП Мостовий М.В., відповідач) - не з`явились,

розглянув матеріали касаційної скарги ТОВ "Дабл Ф Груп"
на додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 (головуючий - суддя Пушай В.І., судді: Пелипенко Н.М., Попков Д.О.) 

у справі №905/716/20
за позовом ТОВ "Дабл Ф Груп"
до ФОП Мостовий М.В.
про захист права інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг та стягнення заборгованості.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1.  ТОВ "Дабл Ф Груп" звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до ФОП Мостового М.В. про заборону останньому здійснювати будь-яке використання знаку для товарів і послуг ТМ "Сирне королівство" у господарській діяльності без дозволу ТОВ "Дабл Ф Груп"; зобов`язання ФОП Мостового М.В. повернути ТОВ "Дабл Ф Груп" "Пакет рекомендацій" по веденню бізнесу "Сирне королівство"; стягнення з ФОП Мостового М.В. роялті за користування торговельною маркою.

1.1.1. Позов мотивовано порушенням відповідачем умов договору франчайзингу від 15.06.2017 №15/06/17-23Ф шляхом заснування власного підприємства, яке веде аналогічний бізнес, що конкурує з бізнесом "Сирне королівство", а також сплатою відповідачем роялті з жовтня 2019 року.

2.    Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Донецької області від 09.09.2020 позовні вимоги задоволено частково:
- закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов`язання ФОП Мостового М.В. повернути ТОВ "Дабл Ф Груп" "Пакет рекомендацій" по веденню бізнесу "Сирне королівство" у зв`язку з відсутністю предмету спору;
- заборонено ФОП Мостовому М.В. здійснювати будь-яке використання знаку для товарів і послуг ТМ «Сирне королівство» у господарській діяльності без дозволу ТОВ "Дабл Ф Груп";
- стягнуто з ФОП Мостового М.В. на користь ТОВ "Дабл Ф Груп" роялті за користування торговельною маркою в сумі 80 907,00 грн. та судовий збір в сумі           6 306,00 грн.

2.2. Додатковим рішенням Господарського суду Донецької області від 11.09.2020 з відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 910,24 грн.

Додаткове рішення обґрунтовано тим, що позивачем доведено належними доказами розмір судових витрат, понесених ним на оплату цих послуг у задоволеній сумі, натомість частина витрат на поштові пересилання визнана судом першої інстанції недоведеною.

2.3. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020:
- рішення Господарського суду Донецької області від 09.09.2020 у справі №905/716/20 скасовано частково;
- відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ФОП Мостового М.В. на користь ТОВ "Дабл Ф Груп" роялті за користування торговельною маркою в сумі 80 907,00 грн, а також у стягненні судового збору за позовом в сумі 2 102,00 грн;
- в решті рішення Господарського суду Донецької області від 09.09.2020 у справі №905/716/20 залишено без змін, та відмовлено в решті вимог апеляційної скарги;
- з позивача на користь відповідача стягнуто судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 3 153,00 грн.

2.4. Іншою постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020:
- додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 11.09.2020 у справі №905/716/20 скасовано в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, в сумі 2 000,00 грн;
- в решті додаткове рішення Господарського суду Донецької області від 11.09.2020 у справі № 905/716/20 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.5. Додатковою постановою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020:
- заяву ТОВ "Дабл Ф Груп" про розподіл судових витрат у справі №905/716/20 задоволено частково;
- стягнуто з ФОП Мостового М.В. на користь ТОВ "Дабл Ф Груп" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 000,00 грн;
- в решті вимог заяви ТОВ "Дабл Ф Груп" про розподіл судових витрат у справі №905/716/20 відмовлено; 
- заяву ФОП Мостового М.В. про стягнення вартості послуг, пов`язаних з наданням правової (правничої) допомоги у розмірі 25 000,00 грн у справі №905/716/20 задоволено;
- стягнуто з ТОВ "Дабл Ф Груп" на користь ФОП Мостового М.В. судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ "Дабл Ф Груп" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі № 905/716/20 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ФОП Мостового М.В. про стягнення вартості послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги, а заяву ТОВ "Дабл Ф Груп" про розподіл судових витрат задовольнити у повному обсязі. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1. ТОВ "Дабл Ф Груп" у касаційній скарзі (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги) на обґрунтування своєї правової позиції з посиланням на пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з недотриманням судом апеляційної інстанції однієї з основних засад (принципів) господарського судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та з порушенням вимог пункту 12 частини третьої статті 2, статті 15, частини першої статті 124, частини 4 статті 126, пункту 3 частини четвертої, пункту 4 частини п`ятої та частини дев`ятої статті 129 ГПК України.
4.1.2. Правова позиція, щодо практичної реалізації впровадження даного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та застосуванню вищезазначених процесуальних правових норм викладена у постановах Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 910/4858/19; від 22.10.2020 у справі №   910/9187/19; від 13.01.2021 у справі № 922/267/20; від 06.04.2020 у справі №   910/4783/19; від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 та постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19; від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
4.1.3. Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 910/21516/17, від 24.07.2018 у справі №918/560/16, від 06.03.2019 у справі №910/15357/17, від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 20.11.2020 у справі №910/4783/19, від 25.06.2019 у справі № 904/66/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.
4.2.На переконання ТОВ "Дабл Ф Груп", судом апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення порушено приписи частини третьої статті 244 ГПК України, а саме, додаткова постанова була ухвалена в іншому складі суду, що також є підставою касаційного оскарження згідно із пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України та пунктом 4 частини першої статті 310 ГПК України.

5. Позиція інших учасників справи 

5.1.  У відзиві на касаційну скаргу ФОП Мостовий М.В. заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Ухвалою Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 905/716/20 касаційну скаргу ТОВ "Дабл Ф Груп" залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків касаційної скарги.

6.2. Ухвалою Верховного Суду від 15.03.2021 відкрито касаційне провадження у справі №905/716/20 за касаційною скаргою ТОВ "Дабл Ф Груп" на підставі пунктів   1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 4 частини першої статті 310 ГПК України.

6.3. Склад суду касаційної інстанції змінювався відповідно до наявного у справі витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду    від 22.03.2021 №29.3-02/589   , у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. на лікарняному, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №   905/716/20, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуючий), Бенедисюк І.М., Булгакова І.В.

6.4. 06.04.2021 та 07.04.2021 на електронну адресу Верховного Суду (з використанням ЕЦП) надійшли аналогічні за змістом заяви ТОВ "Дабл Ф Груп" про розгляд справи за його відсутності та розподіл судових витрат в суді касаційної інстанції. 

6.5. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.6. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

6.7. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Предметом касаційного перегляду є додаткова постанова апеляційного господарського суду, винесена за результатами розгляду заяви ТОВ "Дабл Ф Груп" щодо розподілу судових витрат та заяви ФОП Мостового М.В. про стягнення вартості послуг, пов`язаних з наданням правової (правничої) допомоги.

7.2. Верховний Суд виходить з того, що питання про стягнення судових витрат, зокрема понесених витрат на правничу допомогу вирішується судом при ухваленні судового рішення у порядку, спосіб та строки, встановлені ГПК України. 

7.3. Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з  частинами першою - третьою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Верховний Суд звертає увагу,  що застосування відповідних положень статті 124 ГПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин даної справи, а також інших чинників. Зі змісту частини другої статті 124 ГПК України очевидно вбачається те, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Близький за змістом висновок застосування частини другої статті 124 ГПК України, є послідовним та сталим і міститься у низці постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 12.12.2019 у справі №922/1897/18, від 24.12.2019 у справі №909/359/19, від 13.02.2020 у справі №911/2686/18, від 19.02.2020 у справі №910/16223/18, від 21.05.2020 у справі №922/2167/19, від 10.12.2020 у справі №922/3812/19, №916/2087/18 від 31.03.2021.

7.4.    Зі  змісту оскаржуваної додаткової постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яке відбулося 07.12.2020, до закінчення судових дебатів обидві сторони заявили про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених ними під час апеляційного провадження у справі № 905/716/20.

07.12.2020 та  14.12.2020 від позивача надійшли заяви про розподіл судових витрат на суму 8 000,00 грн.

Також, 14.12.2020 від відповідача отримана заява про стягнення вартості послуг, пов`язаних з наданням правової (правничої) допомоги у розмірі 25 000,00 грн. 

Вказані обставини свідчать про дотримання вимог частини восьмої статті 129 ГПК України та відповідність застосування вказаної норми судом апеляційної інстанції щодо прийняття вказаних доказів, як таких, що подані у строк визначений законом.

З огляду на наведене вище доводи позивача щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 129 ГПК України у подібних правовідносинах, викладених в ухвалі Верховного Суду від 24.07.2018 у справі №918/560/18 та щодо неврахування судом висновків Верховного Суду викладених у постанові від 04.06.2019 зі справи №910/21516/17 (обов`язку сторін дотримуватись активної та дієвої позиції при розгляді справ, в т. ч. шляхом своєчасного заявлення ще в суді першої або інстанції відповідних обґрунтованих та мотивованих процесуальних заяв та клопотань) колегією суддів відхиляються оскільки вони не є релевантними для цієї судової справи, з огляду на різні обставини справи.

З таких міркувань Верховний Суд відхиляє доводи позивача стосовно незастосування судом апеляційної інстанції зазначеної норми.

7.5. Щодо доводів ТОВ "Дабл Ф Груп" про недотримання судом апеляційної інстанції однієї з основних засад (принципів) господарського судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення та залишення поза увагою та ненадання оцінки доводам позивача викладеним у клопотанні про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд  зазначає таке.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Близьку за змістом правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. 

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, зокрема за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі                      № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (схожа правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 ГПК України.

У контексті доводів даної справи Верховний Суд повторює, що ураховуючи принципи змагальності та диспозитивності,  розмір судових витрат, які сторона сплатила/має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів з дослідженням та оцінкою їх (доказів) на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації в порядку статті 86 ГПК України.
Зміст оскаржуваної додаткової постанови зокрема свідчить, що: «що під час апеляційного провадження у справі № 905/716/20 позивачем надано відзив на апеляційну скаргу відповідача на оскаржуване рішення суду від 09.09.2020 та відзив на апеляційну скаргу на апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення від 11.09.2020. Проте, у акті  № 3 від 07.12.2020 та згаданому розрахунку містяться відомості про складання відповіді на відзив на апеляційні скарги відповідача, незважаючи на те, що ці документи двічі надавалися суду апеляційної інстанції в якості додатків до заяв від 07.12.2020 та від 08.12.2020. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відповіді на відзив, складені позивачем на апеляційні скарги відповідача, тому заява позивача в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн. задоволенню не підлягає.»
При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що представник позивача адвокат Мунтян О.М. приймав участь у судових засіданнях 07.12.2020, що відображено у відповідних протоколах судових засідань, тому в цій частині заяву задоволено в сумі 1 000,00 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 01.04.2020 з додатковою угодою № 1 від 01.04.2020 до нього та акту № 3 від 07.12.2020.
Отже, вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу сум на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції суд дослідив, оцінив та встановив на підставі наданих саме позивачем документів та їх перевіркою матеріалами справи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації з дотриманням статті 86 ГПК України.
Інші аргументи ТОВ "Дабл Ф Груп" у контексті доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції основних засад (принципів) господарського судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, не приймаються Верховним Судом, оскільки безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у постанові суду чи відхилені ним, з огляду на статтю 300 ГПК України.
З таких міркувань Верховний Суд відхиляє довід про недотриманням судом апеляційної інстанції однієї з основних засад (принципів) господарського судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення у контексті часткового задоволення заяви позивача про компенсацію судових витрат на правничу допомогу.
Верховний Суд зазначає також, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, що заявляє таке клопотання.
Твердження позивача про те, що адвокатом відповідача зазначено більший час, ніж необхідно на підготовку процесуальних документів у справі та на ознайомлення з матеріалами справи, і які, на думку позивача, є надуманими і необґрунтованими, як свідчить зміст оскаржуваного судового рішення розглянуто, досліджено та оцінено апеляційним господарським судом з дотриманням статей 86, 236, 126, 129 ГПК України.
Верховний Суд в контексті доводів в цій частині зазначає, що їх зміст свідчить, що вони містять фронтальні посилання на обставини та не мають відповідних пояснень з конкретизуванням іншого, зводяться фактично до загальних заперечень та є по суті абстрактними фразами.
Судом також відхиляються посилання ТОВ "Дабл Ф Груп" на правові позиції, наведені у постановах Верховного Суду від 24.07.2018 у справі №918/560/16, від 06.03.2019 у справі №910/15357/17, від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 04.06.2019 у справі №910/21516/17, від 25.06.2019 у справі №904/66/18, від 06.04.2020 у справі №910/4783/19, з огляду на нерелевантність у контексті встановлених різних обставин справи. Більш того, у жодній з цих справ Верховний Суд не зазначав про звільнення сторони, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, від обов`язку доведення неспівмірності цих витрат. Так само в жодній із цих постанов Верховний Суд не робив висновок щодо права суду зменшувати розмір витрат без здійснення належного та достатнього мотивування.
Наведені у касаційній скарзі аргументи скаржника не є достатньо переконливими з точки зору обґрунтування та доведеності про порушення судом вимог пункту 12 частини третьої статті 2, статті 15, частини першої статті 124, частини 4 статті 126, пункту 3 частини четвертої, пункт 4 частини п`ятої статті 129 ГПК України.
7.6. Щодо тверджень скаржника викладених у пункті 4.2. цієї постанови, то  Верховний Суд виходить з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) , поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11, § 170)).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).
Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12.07.2001 року, заява № 42527/98, § 44).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 22.12.2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».
Суд звертає увагу на те, що питання про стягнення понесених витрат на правничу допомогу та судового збору за подання апеляційної скарги вирішується судом при ухваленні судового рішення і не може бути предметом окремого судового позову.
Положення статті 244 ГПК України про те, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, необхідно розуміти так, що вказівка «суд, що ухвалив рішення» - це суд тієї інстанції (першої, апеляційної чи касаційної), що ухвалював це судове рішення та який, як у цій справі, не вирішив питання про судові витрати, оскільки ці витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги та сплатою судового збору за подання апеляційної скарги є такими, що понесені особою  у зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства. 
Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, а питання їх відшкодовування вирішується в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; і вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Схожий за змістом правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВС від 12.02.2020 по справі № 757/24274/15, від 06.03.2018 у справі №182/4722/15-ц, провадження № 61-3118св18, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10.2019 справа                           № 686/10844/16-ц, провадження № 61-29140св18.
Глава 3 розділу 1 ГПК України регламентує питання щодо визначення складу суду, одноособовий або колегіальний розгляд справи тощо.
Частина перша статті 32 ГПК України передбачає, що визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині другій статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.
Згідно з частинами третьої  та п`ятою цієї статті персональний склад постійних колегій суддів визначається зборами суддів відповідного суду. Якщо справа має розглядатися колегією у складі більше трьох суддів, до складу такої колегії входять судді зі складу постійної колегії суддів, до якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою суддя-доповідач, та судді, додатково визначені Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою.
Частини дев`ятою - одинадцятою статті 32 ГПК України визначають, що невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач зі складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом. Для кожної постійної колегії суддів збори суддів відповідного суду визначають резервних суддів строком на один рік. Якщо зі складу колегії суддів не може продовжувати розгляд справи суддя, який не є суддею-доповідачем у такій справі, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом, заміна такого судді з ініціативи судді-доповідача за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою з числа резервних суддів. Якщо замінити суддю, який вибув, з числа резервних суддів неможливо, - його заміна здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті. Суддя, визначений на заміну вибулого судді, розглядає у складі колегії суддів усі невирішені справи, які розглядає така колегія суддів, та які у зв`язку з відсутністю вибулого судді неможливо розглянути в строки, встановлені цим Кодексом.
Відповідно до підпункту 5 пункту 21 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішення Ради суддів України №25 від 02.04.2015, раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються, зокрема, судові справи, що надійшли для вирішення питання про прийняття додаткового судового рішення, виправлення описок та помилок, роз`яснення судового рішення, повернення судового збору.
Отже, враховуючи вказане Положення, що є обов`язковим для судів усіх юрисдикцій та усіх судових інстанцій, та як свідчать витяги з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020, які містяться в матеріалах справи, заяви передано раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) - Пушай В.І., та у зв`язку з відпусткою судді Барбашової С.В. на підставі розпоряджень керівника апарату від 14.12.2020 автоматизованою системою документообігу визначено суддів склад колегії суддів - головуючому - Пушкай В.І., судді: Пелипенко Н.М. та Попкова Д.О.
Таким чином, сама по собі заміна судді у складі колегії суддів, що ухвалювали у цій справі судове рішення для вирішення питання про прийняття додаткового судового рішення у цій справі, не є підставою для безумовного твердження про те, що воно ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу, та за таких обставин не є підставою для скасування судового рішення. 
Схожий за змістом правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВС від 12.02.2020 по справі № 757/24274/15, від 06.03. 2018 року у справі № 182/4722/15-ц, провадження № 61-3118св18, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10. 2019 року справа                           № 686/10844/16-ц, провадження № 61-29140св18.
Отже, чинним законодавством України передбачений спеціальний механізм компенсації/відшкодування учаснику справи витрат, пов`язаних із оплатою вартості правничої допомоги та стягнення судового збору за подання апеляційної скарги. Такі вимоги не можуть бути предметом розгляду в окремому провадженні, а відтак вимога про стягнення витрат за надання правничої допомоги та судового збору не підлягає захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатись таке питання, оскільки порядок розподілу та відшкодування/компенсація судових витрат у господарському судочинстві регламентується виключно ГПК України. А відтак, сама по собі заміна судді у складі колегії суддів (які ухвалювали у цій справі судове рішення) для вирішення питання про прийняття додаткового судового рішення у цій справі, не є безумовною підставою для скасування судового рішення, у зв`язку з тим, що воно ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу.
За таких міркувань, твердження скаржника про наявність підстав для скасування судового рішення, оскільки воно ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу є, такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні норм процесуального права.
7.7. Щодо дотримання судом апеляційної інстанції вимог пункту 3 частини четвертої та частини дев`ятої статті 129 ГПК України, Суд зазначає таке.    
За змістом пункту 3 частини четвертої статті 129 ГПК України, в якій визначені правила розподілу судових витрат, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, частиною дев`ятою статті 129 ГПК України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.
Верховний Суд звертається до власної правової позиції висловленої у постанові від 25.03.2021 року у справі №905/717/20 та виходить з того, що зміст частини дев`ятої статті 129 ГПК України свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок, здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. 

Процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. 

Верховний Суд, виходить з того, що визначаючи чи підлягає/не підлягає застосуванню частина дев`ята цієї статті у кожному конкретному випадку суд має, першочергово врахувати: що приписи частини дев`ятої статті 129 ГПК України застосовуються за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

При цьому, на думку Верховного Суду, суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі з використанням критеріїв визначених у частині п`ятої статті 129 ГПК України. А висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Враховуючи наведене вище, розглядаючи вимогу заявника про відмову у задоволенні заяви ФОП Мостового М.В. про стягнення вартості послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги, у аспекті можливості застосовування приписів частини дев`ятої статті 129 ГПК України у даній справі, в контексті правовідносин, які виникли між сторонами, колегія суддів виходить із такого.
Як свідчать зміст судових рішень, рішенням господарського суду Донецької області від 09.09.2020 позовні вимоги задоволено частково: закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов`язання ФОП Мостового М.В. повернути "Дабл Ф Груп" "Пакет рекомендацій" по веденню бізнесу "Сирне королівство" у зв`язку з відсутністю предмету спору (суд встановив, що під час розгляду справи сторонами підписано акт приймання передачі про передачу Пакету рекомендацій); заборонено ФОП Мостовому М.В. здійснювати будь-яке використання знаку для товарів і послуг ТМ "Сирне королівство" у господарській діяльності без дозволу ТОВ "Дабл Ф Груп"; стягнуто з ФОП Мостового М.В. на користь ТОВ "Дабл Ф Груп" роялті за користування торговельною маркою в сумі 80 907,00 грн та судовий збір в сумі  6 306,00 грн. 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020 апеляційну скаргу ФОП Мостового М. В. на рішення господарського суду Донецької області від 09.09.2020 у справі № 905/716/20 задоволено частково; рішення господарського суду Донецької області від 09.09.2020 у справі № 905/716/20 скасовано частково; відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ФОП Мостового М.В. на користь ТОВ "Дабл Ф Груп" роялті за користування торговельною маркою в сумі                     80 907,00 грн, а також у стягненні судового збору за позовом в сумі 2 102,00 грн; в решті рішення господарського суду Донецької області від 09.09.2020 у справі                                       № 905/716/20 залишено без змін, та відмовлено в решті вимог апеляційної скарги; з позивача на користь відповідача стягнуто судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 3 153,00 грн.
Крім того, додатковим рішенням господарського суду Донецької області від 11.09.2020 з відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 910,24 грн. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.12.2020: апеляційну скаргу ФОП Мостового М.В. на додаткове рішення господарського суду Донецької області від 11.09.2020 у справі № 905/716/20 задоволено частково; додаткове рішення господарського суду Донецької області від 11.09.2020 у справі № 905/716/20 скасовано в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, в сумі 2 000,00 грн; в решті додаткове рішення господарського суду Донецької області від 11.09.2020 у справі № 905/716/20 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зміст рішення  господарського суду Донецької області від 09.09.2020 та постанови суду апеляційної інстанції, прийнятої за результатом апеляційного перегляду справи № 905/716/20 свідчать про те, що спір у даній справі виник із неправомірних дій відповідача, які фактично полягають у невиконанні взятих на себе зобов`язань за договором франчайзингу від 15.06.2017. Судами встановлено, що відповідачем порушено умови договору франчайзингу в частині своєчасної та повної оплати платежів, передбачених умовами договору, у зв`язку із чим позивач звернувся до останнього з повідомленням від 12.12.2019 про припинення дії договору франчайзингу № 15/06/17-23Ф та з вимогою терміново провести повні розрахунки за даним договором.
Судами встановлено, що на момент звернення позивача із позовом у даній справі, відповідач всупереч умовам договору та загальним засадам цивільно-правових відносин, вимоги позивача не виконав - "Пакет рекомендацій" по веденню бізнесу позивачу не повернув та не сплатив роялті. Також судами встановлено не виконання відповідачем пункту 11.2 даного договору - в частині припинення експлуатації бізнесу позивача протягом 1 місяця після отримання від нього повідомлення про припинення цього договору.
Верховний Суд послідовно висловлюється що, зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
У розгляді даної справи з урахуванням конкретних її обставин встановлених судами, Верховний Суд керуючись загальними засадами цивільного законодавства, як-то: справедливість, добросовісність та розумність, які і встановлюють певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин та втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, з огляду на очевидну неправомірність дій відповідача, які фактично призвели до вимушеного звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав, колегія суддів вважає справедливим, і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України та необхідність покладення на нього (відповідача) його судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, оскільки спір у даному випадку виник саме внаслідок неправильних дій відповідача.
З огляду на наведене вище, наявні підстави для скасування додаткової постанови суду апеляційної інстанцій в частині задоволення заяви ФОП Мостового В.М. про стягнення 25 000,00 грн    витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та прийняття в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаної заяви.
З урахуванням того, що Верховний Суд дійшов висновку про застосування частини дев`ятої статті 129 ГПК України та відмови у задоволенні заяви ФОП Мостового В.М. про стягнення 25 000,00 грн    витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у якій, дотримуючись принципу пропорційності, Суд розподілив витрати на правничу допомогу пропорційно частково задоволеним позовним вимогам, відхиляються Судом оскільки не є релевантними для цієї судової справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що судом надано вичерпну відповідь на всі ключові, істотні та важливі аргументи/питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у матеріалах справи, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 308 ГПК України).

За змістом статті 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. 

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача викладені у касаційній скарзі є часткового обґрунтованими, отже касаційну скаргу необхідно задовольнити частково. 

Додаткову постанову у справі необхідно скасувати в частині задоволення заяви відповідача про стягнення 25000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та прийняти нове рішення у цій частині про відмову у стягненні з позивача на користь ФОП Мостового М.В. витрат на професійну правничу допомогу; у решті додаткову постанову слід залишити без змін.

Судові витрати

Зважаючи на те, що судовий збір за подання касаційної скарги на додаткову постанову про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу не сплачується, відповідно Верховним Судом не розподіляється.
Клопотання позивача про розподіл судових витрат понесених сторонами у суді касаційної інстанції буде розглянуто у строки і спосіб, передбачені ГПК України.  У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого ГПК України строку ця заява залишається без розгляду.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Дабл Ф Груп" задовольнити частково.

2. Додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі №905/716/20 у частині задоволення заяви    фізичної особи-підприємця Мостового Микити Вікторовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 25   000,00 грн скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Мостового Микити Вікторовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

В іншій частині додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі №905/716/20  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                     Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                           І. Бенедисюк

Суддя                                                                                           І. Булгакова