Номер провадження: 22-ц/813/6308/21 
Номер справи місцевого суду: 509/1104/20
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса), третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Третя одеська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту, -

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому зазначила, що державний виконавець безпідставно наклав арешт на нерухоме майно, яке не є у неї у власності, а тому позивач просить зняти арешт з нерухомого майна у вигляді квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірне нерухоме майно).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року позов  ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управлі ння МЮ (м.Одеса), третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Третя одеська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту – залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що підставою для відкриття виконавчого провадження була заява стягувача – фізичної особи та виконавчий лист виданий на підставі судового рішення. Державний виконавець відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» належним чином відкрив виконавче провадження, під час примусових дій в рамках своїх повноважень прийняв рішення про накладення арешту на майно боржника. Виходячи з вищевказаного суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернулась до суду з позовними вимогами, які в порядку ст.ст. 15,16 ЦК України підлягають судовому захисту в іншому порядку. Державний виконавець, який прийняв рішення про накладення арешту на нерухоме майно в рамках своїх повноважень відповідно до закону, а тому суд вважав, що відповідач – державний виконавець є не належним відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

21 січня 2021 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року, відповідно до якої апелянт просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що при ухваленні рішення судом було допущено порушення норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи, що в подальшому призвело до ухвалення незаконного рішення.
При цьому апелянт вказує на те, що позивачу не було відомо про наявність рішення по справі №2-1484/05, а по справі №509/1104/20 викликів чи повідомлень ОСОБА_1 не отримувала, відповідно не мала можливості заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача.
Вважає лист ДВС з якого вбачається, що відносно позивача немає будь-яких відкритих/закритих виконавчих проваджень є достатнім доказом того, що нотаріус безпідставно наклав арешт на все майно позивача.
Апелянт також наголошує, що квартира, на яку було накладено арешт була відчужена ще в 1998 році.
Відзиву на апеляційну скаргу матеріали справи не містять. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
29.01.2021 року Ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса), третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Третя одеська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту. 
Ухвалою від 29 січня 2021 року справу було призначено до розгляду.
20.05.2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Жилінської Т.П. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Жилінської Т.П. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Повторно клопотання до суду не надходило.
До судового засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавали та не заявляли.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

В провадженні Овідіопольського райсуду Одеської області перебувала цивільна справа № 2-1484/05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення боргу.
Згідно рішення суду першої інстанції від 18 липня 2005 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню борг в сумі 8100 грн. та судові витрати в розмірі 81 грн., а всього 8181 грн. Рішення суду є чинним.
18 січня 2006 року державним виконавцем була прийнята постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, об`єкт обтяження невизначено майно, спірне нерухоме майно (а.с.5).
27 січня 2006 року посадовими особами нотаріальної контори були внесені відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо обтяжень, які були прийняті державним виконавцем 18 січня 2006 року відповідно до постанови. Позивачка не зверталась з заявою до нотаріальних установ, про надання процесуального рішення державного виконавця, а тому суд вважає, що з боку позивачки належних та допустимих доказів відповідно до ст.ст. 77,78 ЦПК України, існування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 103855 від 18.01.2006 року ДВС в Овідіопольському районі Одеської області, під час судового розгляду не було надано.

Мотивувальна частина
застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а провадження у справі - закриттю з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
За частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 роз?яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (який кореспондується з розділом VII ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Така правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).
Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
В даній справі, боржник ОСОБА_1 посилалася на те, що на теперішній час відсутнє відкрите виконавче провадження щодо стягнення з неї будь-якої заборгованості, однак арешт з майна позивача до теперішнього часу не знято. 
Однак, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» наділяє виключним правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна особу, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.
Отже, оскільки встановлено, що позивач ОСОБА_1 є боржником у справі про стягнення заборгованості, й арешт накладено державним виконавцем на її майно в порядку виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а тому, законом для боржника встановлений інший порядок захисту їх майнових прав як сторони виконавчого провадження – шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Частиною 1 статті 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Не дивлячись на зазначену норму права, ОСОБА_1 , звернулася не із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, а із позовною заявою.
Вказане залишилося поза увагою місцевого суду, який, не дослідивши порядку вирішення порушеного питання, помилково розглянув справу в порядку загального позовного провадження, чим порушив норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
З урахуванням вище наведеного колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі необхідно закрити, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства (загального позовного провадження).
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду за результатами розгляду справи № 712/12136/18.
За результатами розгляду вказаної справи, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку, викладеного в постановах від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19 (провадження № 61-2484св20), ухваленій Верховним Судом у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19 (провадження № 61-20261св19), ухваленій Верховним Судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, оскільки висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про закриття провадження є обґрунтованим, так як арешт накладено на майно з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому заявники не можуть виступати позивачами у даних справах і такі справи не підлягають розгляду в позовному провадженні.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року № 636/2408/19 (провадження № 61-21706св19), оскільки фактичні обставини у цих справах різні.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного в постанові від 23 грудня 2020 року № 554/7908/17-ц (провадження № 61-4357св19), в якій суд за аналогічних обставин дійшов протилежного висновку про наявність підстав для відмови в позові, за умови якщо позивач (боржник по виконавчому провадженню) неправильно обрав спосіб захисту своїх прав та інтересів.
При цьому, колегія суддів, вважає за необхідне роз`яснити позивачу її право на судовий захист у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 268, 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, 381 - 383 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса), третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Третя одеська державна нотаріальна контора про звільнення майна з під арешту – закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 червня 2021 року.
Головуючий:                                                                         О. В. Князюк

Судді:                                                                          С. О. Погорєлова

А.П. Заїкін