ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2021 року                                                       Справа № 918/56/20(918/1185/20) 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. ,  суддя Крейбух О.Г. 

секретар судового засідання Котюбіна А.О. 

за участю представників сторін:
від позивача: Чупіль Р.Р.  
від відповідача: Мельник І.А. (арбітражний керуючий) 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" на рішення Господарського суду Рівненської області, ухвалене 24.02.2021 суддею Романюком Р.В. у м. Рівне (повний текст рішення складено та підписано 02.03.2021) у справі № 918/56/20 (918/1185/20) 
за позовом Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" 
до ОСОБА_1 
до арбітражного керуючого Мельник Ірини Анатоліївни 
до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" 
до ОСОБА_2 
до Акціонерного товариства "Універсал Банк" 
до ОСОБА_3 
про визнання предметом іпотеки
в межах справи № 918/56/20 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

ВСТАНОВИВ:
АТ "УКРСИББАНК" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом  до ОСОБА_1 , арбітражного керуючого Мельник І.А., ПАТ Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК", ОСОБА_2 , АТ "Універсал Банк" та ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати офісні приміщення (літер Е-2) загальною площею 389, 6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , що виникли внаслідок реконструкції частини приміщення складу № 12-а загальною площею 123,3 кв.м. (літер І-1) та приміщення складу (літер Е-1), предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 28.09.2007, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 .
В обгрунтування позовних вимог товариство вказало про те, що частина приміщення складу № 12-а літера І-1 загальною площею 123,3 кв.м., що передавалася в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки від 28.09.2007, укладеного з АТ "УКРСИББАНК", змінена шляхом реконструкції під офісні приміщення (літер Е-2) загальною площею 389,6 кв.м., з прив`язкою приміщення складу № 12-а літера І-1, вже існуючого нерухомого майна, з використанням його складових структурних елементів, а відтак здійснену відповідачем добудову - офісні приміщення (літер Е-2) загальною площею 389, 6 кв.м., позивач просить суд визнати предметом іпотеки.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 24.02.2021 у справі № 918/56/20 (918/1185/20) у задоволенні позову АТ "УКРСИББАНК" до ОСОБА_1 , до арбітражного керуючого Мельник І.А., до ПАТ Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК", до ОСОБА_2 , до АТ "Універсал Банк" та до ОСОБА_3 - відмовлено
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову; у випадку неприйняття судом першої інстанції рішення, за клопотанням від 03.02.2021 року АТ "УКРСИББАНК" про долучення доказів до матеріалів справи, долучити докази зазначені у вищевказаному клопотанні до матеріалів справи.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що місцевим господарським  судом не була взята до уваги сукупність доказів на підтвердження позовних Банку, а в мотивувальній частині рішенні суд, погоджуючись що факт реконструкції все-таки мав місце, констатував, що доказів на підтвердження того, що в результаті такої реконструкції відбулося об`єднання двох приміщень в одне, суду не надано. Вказане на думку скаржника не відповідає обставинам справи, оскільки докази надавались, проте не оцінювались судом. Вказані докази підтверджують факт реконструкції, а також суперечать загальному висновку суду про те, що з даних доказів не вбачається, що офісні приміщення площею 389, 6 кв.м. створені внаслідок зміни реконструкції складу АДРЕСА_3 (приміщення з №2 по №6) літер 1-1, заг.пл. 123.3 кв.м та з використанням конструктивних елементів даного складу. Усі докази засвідчують саме про включення застави в єдиний будинок з єдиним планом площею 389,6 кв.м. Також докази надані позивачем суперечать висновку суду, що приміщення відносно якого заявлені позовні вимоги є новоствореним об`єктом нерухомості. Скаржник вважає, що в даному реченні суд мав на увазі не приміщення за яким заявлено позовні вимоги (площею 389,6 кв.м. ), а приміщення літ. "Е-2", загальною площею (кв.м): 270,8., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 2249493607101, що було в подальшому виділене з приміщення площею 389, 6 кв.м. При цьому, позивач зазначає, що хоча позовні вимоги не стосуються приміщення літ. "Е-2", загальною площею (кв.м): 270,8, даний висновок також суперечить обставинам справи, адже приміщення літ. "Е-2", загальною площею (кв.м): 270,8 не являється новоствореним, адже створене з прив`язкою до іншого, вже існуючого нерухомого майна, з використання його складових структурних елементів. Поряд з цим, скаржник вказує про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, оскільки 03.02.2021 позивачем було подано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та витребування доказів в порядку ст. 81 ГПК України, згідно якого останній просив долучити до матеріалів справи копії документів наданих представнику позивача КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" документи. Крім того позивач просив витребувати в КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" матеріали  інвентаризаційної справи на нерухомість за адресою АДРЕСА_2 . 11.02.2021 на судовому засіданні на якому ухвалено рішення про закриття підготовчого засідання, представник позивача присутній не був, проте в ухвалі від вказаної дати про долучення чи відхилення вищевказаних доказів зазначено не було. Не зазначено про них і судовому рішенні.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "УКРСИББАНК" на рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2021 у справі № 918/56/20 (918/1185/20); призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.
Від АТ "Універсал Банк" та ОСОБА_1 на адресу суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, відповідно до яких останні просили суд апеляційну скаргу АТ "УКРСИББАНК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 24.02.2021 без змін.
Від арбітражного керуючого Мельник І.А. на адресу суду надійшли пояснення, відповідно до яких остання також просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Інші учасники провадження правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив останню задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.
Арбітражний керуючий вимоги апеляційної скарги заперечила, просила останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Інші учасники провадження явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, про час, дату та місце судового засідання були належним чином повідомленні.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що судом апеляційної інстанції явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представників відповідачів, оскільки їхня не явка не перешкоджає перегляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзиви на неї та пояснення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29.07.2020 визнано вимоги забезпечених кредиторів - Акціонерного товариства "УкрСиббанк" у розмірі 11466206, 86 грн.
Господарським судом Рівненської області по справі № 918/56/20 під час розгляду вимог кредиторів встановлено, що заборгованість боржника ОСОБА_1 перед позивачем за даним позовом виникла на підставі неналежного виконання Договору про надання споживчого кредиту № 11225922000 від  28 вересня 2007 року та додаткової угоди № 1 від 12.08.2008 р. до договору. 
В забезпечення виконання Кредитного договору було укладено Договір іпотеки (нерухомого майна) від 28.09.2007 року, відповідного до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: частина приміщення складу АДРЕСА_4 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності виданого 18.09.2007 року виконкомом Луцької міської ради на підставі рішення від 14.09.2007 року № 603-10, зареєстрованого 24.09.2007 року КП "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" номер запису: 32 в книзі: 1 в електронному Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна, як окремий виділений в натурі об`єкт, за реєстраційним номером: 20391096, і не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких іпотекодавець набув право власності на предмет іпотеки (п. 1.1. Договору іпотеки).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна за № 241388712 від 22.01.2021 року права іпотекодержателя були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном за № 5750321, час державної реєстрації: 28.09.2007 року. 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно актуальним є запис про іпотеку щодо частини приміщення складу № 12-а (приміщення з № 2 по №6), літ І-1, загальною площею 123,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач зазначає, що факт реконструкції підтверджується постановою про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 25.11.2019 року, якою головний державний виконавець Другого відділу ДВС м. Луцьк Головного ТУЮ у Волинській області призначає суб`єкта оціночної діяльності - для надання письмового звіту щодо визначення вартості описаного та арештованого майна боржника, рішенням виконавчого комітету Луцької міської Ради № 538-8 "Про дозвіл на будівництво" від 07.08.2008 року та листом КП "Волинське ОБТІ" (вих. № 2747 від 06.09.2019 року), технічними паспортами на офісні приміщення, що знаходяться по АДРЕСА_2 .
Проте, як вірно вказано судом першої інстанції, доказів, що в результаті реконструкції відбулося об`єднання двох приміщень в одне, і що саме в результаті таких дій в позивача виникло право вимоги визнання "офісні приміщення літ. Е-2" предметом іпотеки за Договором іпотеки від 28.09.2007 року суду не надано.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 241388712 від 22.01.2021 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано об`єкти нерухомого майна, в т. ч. офісні приміщення літ. "І-1", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2249541707101, загальною площею 123,3 кв. м. (опис: І-1 – частина приміщення складу № 12А (приміщення з № 2 по № 6); і - тамбур, та офісні приміщення літ. "Е-2", реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2249493607101, загальною площею 270,8 кв. м. (опис: Е-2 - офісні приміщення; е – тамбур).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно - технічної експертизи Науково - дослідного інституту судових експертиз № 5807 від 08.09.2020 року, об`єктами дослідження є два нежитлові, а саме: офісні приміщення літ. Е-2, загальною площею 270,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .; частина приміщення складу № 12-а, літ. І-1, загальною площею 118,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Об`єкти дослідження, офісні приміщення, а саме що позначені в технічних паспортах під літ. І-1 та Е-2, використовуються як офісні приміщення. Об`єкти дослідження - самостійні, ізольовані з окремими входами та інженерними мережами та не є одним об`єктом.
Вказані об`єкти нерухомого майна відповідно до відомостей, що містяться у вищевказаному реєстрі є окремими, індивідуально визначеними об`єктами нерухомого майна право власності на які є зареєстрованими у встановленому законом порядку.
Відповідно положень п. 8 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Спеціальним законом, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи є Кодекс України з процедур банкрутства.
Згідно ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, для цілей цього Кодексу терміни вживаються в такому значенні: - боржник - юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав; - неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом.
Провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України (ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства). 
Відповідно положень ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Згідно частини 3, 5 Кодексу, за наслідками підготовчого засідання господарський суд постановляє ухвалу про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність або про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність. В ухвалі про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника господарський суд (серед іншого) зазначає про введення мораторію на задоволення вимог кредиторів.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нерухоме майно (нерухомість) - земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці і невід`ємно пов`язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом
Відповідно до "Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10.09.2003, нерухоме майно (нерухомість) - земельна ділянка без поліпшень або земельна ділянка з поліпшеннями, які з нею нерозривно пов`язані, будівлі, споруди, їх частини, а також інше майно, що згідно із законодавством належить до нерухомого майна.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про іпотеку", обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. 
Частиною 1 статті 5 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. 
Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості (ч. 3 ст. 5 Закону України "Про іпотеку").
За змістом ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно, та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. 
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Статтею 334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
На підставі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).
Згідно зі ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц)
У ході розгляду справи може бути виявлено, що позов пред`явлений не тією особою, якій належить право вимоги, чи не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, тобто встановлено, що позивач чи відповідач не є правозобов`язаними суб`єктами матеріальних правовідносин.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Відповідачем у спорах про визнання предметом іпотеки є особа, яка є стороною правовідносин.
Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Аналіз вищевказаних положень діючого процесуального законодавства дає підстави для висновку, що заміна первісного відповідача на належного відповідача або залучення співвідповідачів здійснюється судом в разі наявності відповідного клопотання позивача.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ГПК України. 
Відтак, суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову ПАТ Акціонерного банку "УКРГАЗБАНК" до арбітражного керуючого Мельник І.А; до ОСОБА_2 ; до АТ "Універсал Банк" та до ОСОБА_3 .
Судом першої інстанції вірно зроблено висновки про те, що нежитлові приміщення, які позивач просить визнати предметом іпотеки відповідно до укладеного між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 28.09.2007 договору іпотеки, є новоствореним та виділеним в натурі нерухомим майном - самостійним, ізольованим з окремими входами та інженерними мережами, а отже вони не можуть бути визнані одним об`єктом з предметом застави. Крім того, з поданих доказів не вбачається, що офісні приміщення, які позивач просить визнати предметом іпотеки, створені внаслідок зміни (реконструкції) першопочаткової площі одного і того самого об`єкту у складі вже існуючої заставленої нерухомості за рахунок її внутрішнього простору та відповідно з використанням її функціональних елементів, що призвело до зміни загальних характеристик предмета іпотеки, переданого в заставу за Договором іпотеки від 28.09.2007, укладеного між АТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 . 
З огляду на це, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги АТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_1 про визнання офісних приміщень (літер Е-2) загальною площею 389,6 кв.м., які знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , що виникли внаслідок реконструкції частини приміщення складу № 12-а загальною площею 123,3 кв.м. (літер І-1) та приміщення складу (літер Е-1), предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 28.09.2007 року, укладеного між АТ "УКРСИББАНК" та ОСОБА_1 є необґрунтованими.
Поряд з цим, колегією суддів відмічається, що в поданій позовній заяві на обґрунтування свого права як іпотекодержателя на весь об`єкт нерухомого майна загальною площею 398,6 кв. м. обґрунтовує нормою п. 5 ст. 5 Закону України "Про іпотеку", яка передбачає, що у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.
Однак, відповідно до Закону України "Про іпотеку", який діяв на дату укладення Договору іпотеки, а це саме редакція від 12.05.2006, ст. 5 ЗУ Закону України "Про іпотеку" не міcтила в своєму складі умови про те, що у разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору».
Даною нормою ст. 5 Закону України "Про іпотеку" була доповнена вказаним положенням на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-УШ від 03.07.2018 року.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду і шляхом зворотної дії . За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Також, ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий законодавчий акт пом`якшує або скасовує  відповідальність особи за вчинення такого діяння. Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає підстави для висновку про неправомірність  застосування п. 5 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" в редакції від 03.07.2018 року щодо правовідносин, які виникли з Договору іпотеки від 28.09.2007 року, які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не було передбачено Закону України "Про іпотеку".
Таким чином, зазначене положення підлягає застосуванню з урахуванням положень основного Закону та поширює свою чинність на випадки пом`якшення або скасування відповідальності позичальника, за умови відображення протиправних діянь у договірних правовідносинах.
Враховуючи дане, правовідносини, що виникають з Договору іпотеки від 28.09.2007 року укладеного між боржником та позивачем врегульовуються нормами Закону України "Про іпотеку" в редакції, яка діяла на дату укладення договору, а не редакцією закону чинною на сьогоднішній день з врахуванням змін внесених 03.07.2018 року. 
Поряд з цим, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (позиція Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Враховуючи предмет позову, який самостійно визначено позивачем у резолютивній частині позовної заяви, актуальні відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно у АДРЕСА_2 за відповідачем - ОСОБА_1 ,  виходячи з норм абз. 1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" в редакції, яка діяла на дату укладення договору, визнати предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки від 28.09.2007 року - офісні приміщення (літера Е-2) за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 389,6 кв.м. є неможливим. Відомості про саме даний об`єкт нерухомого майна площею 389,6 кв.м. у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутній, а тому, це не забезпечить ефективний спосіб захисту прав позивача. 
При винесенні рішення суд також має враховувати можливість його виконання, тому  визнання предметом іпотеки «офісні приміщення (літера Е-2)» за адресою АДРЕСА_2 унеможливить виконання уже існуючих судових рішень (ухвали  Господарського суду Рівненської області по справі № 918/56/20 від 05.03.2020 року, ухвали  Господарського суду Рівненської області по справі № 918/56/20 від 29.07.2020 року, рішення Апеляційного суду Волинської області по справі № 161/15783/16-ц від 22.06.2017 року) та нівелюватиме саме право на судовий захист.
Крім того, судом встановлено, що на даний момент наявне рішення Апеляційного суду Волинської області по справі № 161/15783/16-ц від 22.06.2017 року, яке набрало законної сили, і яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором  від 28 вересня 2007 року станом на 17 листопада 2016 року, по кредиту і процентах у розмірі 415976,17 доларів США, що еквівалентно 10959175 грн. 06 коп., та по пені у розмірі 3615515 грн. 66 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки частину приміщення складу № 12-а(приміщення з № 2 по № 6, загальною площею 123,3 кв. м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 і належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 1255380 грн.
Отже, даним рішенням суду станом на листопад 2016 року (дату звернення з позовною заявою) встановлено, що предмет іпотеки є частину приміщення складу № 12-а (приміщення з № 2 по № 6, загальною площею 123,3 кв. м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а не реконструйований об`єкт нерухомого майна - офісні приміщення (літера Е-2) за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 389,6 кв.м.. Оскільки, як на момент подачі до суду даною позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки (листопад 2016 року) та винесення самого судового рішення, роботи по реконструкції були проведені, і ОСОБА_1 володів вільно створеними об`єктами в ході реконструйованих робіт, а отже, позивач міг проконтролювати та оглянути об`єкт нерухомого майна, що був переданий в іпотеку, та на дату винесення рішення 22.06.2017 року, врегулювати спірні правовідносини щодо нерухомого об`єкта.
Таким чином, втручання у право власності ОСОБА_1 на підставі судового рішення має бути виправдано та підтверджено однозначними, беззаперечними, достовірними та  допустимими засобами доказування (ст. 78-80 ГПК України), а також не порушувати баланс інтересів учасників провадження у справі № 918/56/20 про неплатоспроможність ОСОБА_1 . 
Оскільки матеріалами справи № 918/56/20 підтверджено, що єдиним вільним від обтяжень активом, який може бути джерелом погашення вимог конкурсних кредиторів, які не забезпечені заставою, є виключно - Офісні приміщення, літ Е-2, реєстраційний номер об`єкта нерухоме майно - 2249493607101, реєстраційний номер об`єкта в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно - 6446624, загальною площею 270,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , вимога позивача про визнання предметом іпотеки Офісних приміщення, літ Е-2, загальною площею 389,6 кв.м., що включає за даними банку частину приміщення складу № 12-а загальною площею 123,3 кв. м. (літер І-1) та приміщення складу (літер Е-1) є грубим порушенням законних прав та інтересів конкурсних кредиторів у справі № 918/56/20 вимоги яких не забезпечені заставою.
Надані позивачем докази не підтверджують факт того, що об`єкт нерухомого майна, який є предметом даної позовної заяви, є єдиним, неподільним об`єктом нерухомого майна, який сам позивач вважає створеним на базі об`єднання в ході реконструкції двох об`єктів нерухомого майна, які як на дату укладення договору іпотеки, так і на сьогоднішній день є окремими, індивідуально визначеними об`єктами нерухомого майна право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 .
Наданий скаржником поверхневий план на будинок АДРЕСА_2 (позиція 10 переліку додатків) підтверджує, що приміщення під літерою І-1 та під літерою Е-2 є взаємно не пов`язаними, окремими, не мають спільних мереж та входів, не об`єднані.
Наданий позивачем лист КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» вих. № 2747 від 06.09.2019 року має лише інформаційний характер, який лише стверджує те, що була проведена реконструкція під офісні приміщення (літ. Е-2) загальною площею 389,6 кв.м., оскільки Бюро зазначило, що в інвентаризаційній справі наявне рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 07.08.2008 року за № 538-8 про дозвіл на реконструкцію частини приміщення складу під офісні приміщення. Проектна документація на офісні приміщення (літер Е-2) в матеріалах інвентаризацій справи - відсутня. Тоді як згідно до Робочого проекту (затверджувальна частина) реконструкція з добудовою офісних приміщень по АДРЕСА_2 виготовлений 1111 «Інвест-проект», реконструкції підлягало саме приміщення складу літера Е-1, площею 54,7 кв.м.
Стосовно доводів скаржника про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права щодо відсутності результату розгляду клопотань позивача про долучення доказів до матеріалів справи та витребування доказів в порядку ст. 81 ГПК, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки подані позивачем докази були оцінені судом, а протокольною ухвалою 11.02.2021 року в задоволенні клопотання АТ "УКРСИББАНК" про витребування матеріалів інвентаризаційної справи судом відмовлено. 
Таким чином, доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.
За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд,     -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Рівненської області від 24 лютого 2021 року у справі №918/56/20(918/1185/20)  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №918/56/20(918/1185/20) повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складено "27" квітня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Тимошенко О.М. 

Суддя                                                                                              Юрчук М.І.  

Суддя                                                                                              Крейбух О.Г.