Номер провадження: 22-ц/813/4296/21 
Номер справи місцевого суду: 947/10662/20
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2021                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,                
учасники справи: 
позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року у складі судді Бескровного Я.В., 
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в порядку суброгації в розмірі 30 551,12 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.09.2016 між позивачем та ПЗП «Імперіал Тобако Юкрейн» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ 109750, предметом якого було страхування а/м Фольксваген Поло д/н НОМЕР_1 . 27.07.2017 в м. Харкові сталася ДТП за участю застрахованого а/м Фольксваген Поло д/н НОМЕР_1 та Деу Ланос д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Потерпіла особа звернулася з заявою про відшкодування шкоди та 14.08.2017 страховик здійснив виплату потерпілому 129 551,12 грн. В позові також послався на ст. ст. 1166, 1188, 1191 ЦК України та ст.ст.33,38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 30 551,12 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2020 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було досліджено та не враховано, що визначений позивачем розмір страхового відшкодування не як розмір матеріального збитку, а як сума відновлювального ремонту автомобіля без урахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля на час ДТП. Позивач не є потерпілим, а є особою, до якої перейшло право зворотної вимоги в порядку суброгації, проте, така особа не може вимагати більшого, ніж сам потерпілий, від особи, винної у вчиненні шкоди. Позивачем не надано доказів неможливості проведення ремонту без заміни пошкоджених деталей на нові, а також доказів того, що деталі, які підлягали заміні, зняті з виробництва. Також не надано висновку судового експерта щодо коефіцієнта зносу автомобіля на момент ДТП. Ліміт відповідальності страховика відповідача становить 100 000 грн. Сума заміни деталей за вирахуванням їх зносу менша ніж сума ліміту відповідальності відповідача, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 30 551,12 грн. Апелянт також зазначив, що не є платником податку на додану вартість. Рахунок -фактура містить 21 591,85 грн. ПДВ, сума без ПДВ-107959,27 грн. разом з ПДВ 129 551,12 грн. 
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Матеріали справи свідчать, що 27.09.2016 між позивачем та ПЗП «Імперіал Тобако Юкрейн» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №АМ 109750, предметом якого є страхування автомобіля Фольксваген Поло д/н. НОМЕР_1 .
27.07.2017 в м. Харкові сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля Фольксваген Поло д/н НОМЕР_1 та Деу Ланос д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2017 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні ДТП, яка сталася 27.07.2017 на підставі ст.124 КУпАП з накладенням штрафу.
ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та відповідно до розрахунку-фактури від 14.08.2017 здійснило оплату страхового відшкодування на користь потерпілого у розмірі 129 551,12 грн.
Враховуючи, що відповідальність ОСОБА_1 була застрахована відповідно до полісу №АК/2767099 ПрАТ «УПСК» та ліміт відповідальності склав 100 000 грн. з розміром франшизи 1000 грн., позивач звернувся до ПрАТ «УПСК» з заявою про страхове відшкодування.
Відповідно до листа ПрАТ «УПСК» відмовило ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у здійсненні страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку звернення з заявою про страхове відшкодування у випадку заподіяння шкоди майну потерпілому.
ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до відповідача з претензією про виплату суми різниці страхового відшкодування у розмірі 30 551,12 грн.
Так як претензія була залишена без задоволення, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позов, суд виходив з наявності у відповідності до ст.1194 ЦК України та ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземним транспортних засобів» підстав для стягнення з відповідача різниці між реальними збитками та відновлювальним ремонтом пошкодженого автомобіля з урахуванням ліміту відповідальності страховика відповідача та суми франшизи.
Такий висновок суду є обґрунтованим виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
У п.1 ч.2 ст.22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами ст.ст.1187,1188 ЦК України.
За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК України).
Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно дост.1192ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За змістом ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04 липня 2018року у справі №755/18006/15-ц.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, яка мала певну зношеність, зокрема автомобіля, було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
З урахуванням наведеного, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці.
Загальна вартість ремонту (з урахуванням вартості робіт і матеріалів) становить 129 551,12 грн., які сплачені ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» у безготівковій формі, що підтверджується копіями квитанцій.
Ліміт відповідальності відповідача згідно Полісу №АК/2767099 ЧАО «УПСК» склав 100000 грн. з розміром франшизи 1000 грн. 
В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Аналогічні правові висновки було викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі N 337/1673/16-ц та постанові від 20 червня 2019 року у справі N 362/5422/15.
Установивши, що вартість майнового збитку, завданого потерпілому пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП перевищує розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача різниці між розміром понесених витрат та сумою страхової відповідальності відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля не відповідає дійсності, апеляційний суд відхиляє, оскільки доказів, які б спростовували розмір завданої шкоди власнику пошкодженого транспортного засобу, що відшкодований позивачем, відповідачем надано не було.
Страхова компанія компенсує матеріальний збиток, а різницю між збитком та вартістю відновлювального ремонту компенсує винна особа.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 10березня 2020року у справі №761/2941/17, від 04 грудня 2019 року у справі №359/2309/17, 11грудня 2019року у справі № 227/2996/16-ц; від 07лютого 2019 року у справі № 645/3746/16-ц тощо.
Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу.
Доводи апеляційної скарги про необхідність визначення розміру збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу є необґрунтованими, оскільки за правилами ст.ст.1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна. В даному випадку судам вирішено спір не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення сплаченої позивачем реальної вартості виконаних робіт по відновлювальному ремонту, пошкодженого з вини відповідача транспортного засобу.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що у даному випадку при визначенні відновлювального ремонту автомобіля має бути враховано фізичний знос, є безпідставними та ґрунтуються на помилковому трактуванні наведених вище норм матеріального права. 
Доводи апелянта про те, що ліміт відповідальності його страховика становить 100 000 грн., а сума заміни деталей за вирахуванням їх зносу менша ніж сума ліміту відповідальності відповідача, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 30 551,12 грн. є помилковими з огляду на те, що у страховика не виникає обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що сума, яку просить стягнути позивач, є меншою від ліміту відповідальності.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув суму з урахуванням податку на додану вартість, то вони теж є безпідставними.
Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (далі - ПДВ). При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.
Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.
Отже, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат зі сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі N 755/7666/19.
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що автомобіль, застрахований позивачем, було відремонтовано Дочірнім підприємством «Автотрейдінг-Одеса», який є платником ПДВ, на суму 129 551,12 грн., з яких ПДВ в сумі 21 591,85 грн, що підтверджується розрахунком-фактурою від 14.08.2017. В свою чергу, позивач вказану вартість ремонту відшкодував, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення різниці між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням з урахуванням суми ПДВ.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                      

            Судді: