ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/7019/15                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  12 травня 2021 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
          головуючий суддя                    Грибан І.О.,
          судді:                                        Ключкович В.Ю., 
                                                  Парінов А.Б.
          за участі:
          секретар с/з                              Піскунова О.Ю.,
          пр-к позивача                              Нікітін О.С.,
          пр-к відповідача                    Діанов О.І.

          розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправним та скасування наказу від 16.03.2015 № 177-о, поновлення на посаді, -
У С Т А Н О В И В:

Позивач 15 квітня 2015 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерств доходів і зборів України, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України «Про звільнення ОСОБА_1 » від 16.03.2015 №177-о;
- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника територіального органу Державної податкової служби України, яка є рівнозначною посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки перебуваючи на посадах в Міністерстві доходів і зборів України, ОСОБА_1 не здійснював та не сприяв здійсненню діянь, передбачених ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади». 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2020 року   здійснено зміну відповідача  Міністерства доходів і зборів на правонаступника - Державну фіскальну службу України та залучено в якості співвідповідача Державну податкову службу України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.10.2020 року  у якості співвідповідача залучено Головне управління ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.10.2020 року  в якості співвідповідача у справі залучено Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севстополі.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 грудня 2020 позов задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 №177-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Зобов`язано Державну податкову службу України поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не згодний, оскільки воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так, відповідач зазначає, що згідно з положеннями Закону України «Про очищення влади», встановлення заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 посад, зокрема, передбачених у ст. 3 Закону України «Про очищення влади», незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, дією (бездіяльності) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини. 
Крім того, вказує, що  позивач має бути поновлений в ДФС України, оскільки остання на день прийняття рішення судом першої інстанції не  ліквідована.
З огляду на зазначене, апелянт вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а також не повне з`ясування обставин справи мало наслідком прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до положень ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21 квітня 2021 року.
Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого зазначає, що заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну правову оцінку дослідженим доказам та прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності до норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права.
За наведених у відзиві обставин, відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року без змін.
У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі з мотивів викладених у скарзі, просив їх задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема вказував, що ДФС України припинила свою діяльність як центральний  орган виконавчої влади, що здійснює  реалізацію податкової політики, адміністрування ЄСВ та здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства, а здійснює лише державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства.
З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на строк, що не перевищує п`ятнадцяти днів.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема записів трудової книжки, позивач проходив державну службу в податкових органах України починаючи з 10.08.1997 року.
Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04.06.2013 року №954-о позивач у порядку переведення  призначений на посаду  начальника Головного управління  Міндоходів в АР Крим.
13.03.2015 Директором Департаменту персоналу ДФС України складено довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/ або трудовій книжці, в якій зазначено, що за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/ або трудовій книжці ОСОБА_1 , який працює на посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим, встановлено, що відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у ч. 2 ст. 3 Закону України «про очищення влади», за період з 21.11.2013 по 22.04.2014 останній обіймав посаду, щодо якої встановлена заборона, а саме: з 04.06.2013 по 13.03.2015 займав посаду начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим. 
Також, директором Департаменту персоналу ДФС України на адресу голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів Білоуса І.О. направлено доповідну записку від 13.03.2015 №595/99-99-04-01-02-18, в якій зазначено, що ОСОБА_1 на підставі п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади» підлягає звільненню з посади начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». 
На підставі викладеного, наказом Міністерством доходів і зборів України від 16.03.2015 №177-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» (підстава: п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про очищення влади», ( у зв`язку з неподанням заяви у строк , передбачений ч.2 ст. 4 вказаного Закону; доповідна записка від 13.03.2015 №595/99-99-04-01-02-18).           Позивач, вважаючи звільнення протиправним, звернувся до суду з позовом за захистом свої порушених прав та законних інтересів.
Судом першої інстанції позовні вимоги задоволено виходячи з того, що позивачем заява про незастосування до нього заборон визначених Законом України «Про очищення влади » подана у визначений законом строк засобами поштового зв`язку та крім того,  відповідачами не надано суду доказів вчинення позивачем, у період з 21.11.2013 по 22.04.2014, певних дій, прийняття рішення чи допущення бездіяльності, які б були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом України «Про очищення влади».
Відповідно до частин першої, другої  статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:
верховенства права та законності;
відкритості, прозорості та публічності;
презумпції невинуватості;
індивідуальної відповідальності;
гарантування права на захист.
Згідно із  статтею 4 вказаного Закону  особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).
Заява подається не пізніше ніж на десятий день з дня початку проведення перевірки у відповідному органі, на підприємстві згідно з планом проведення перевірок, затвердження якого передбачено пунктом 3 частини другої статті 5 цього Закону.
Неподання заяви у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою  статті 1 цього Закону.
Подання заяви, у якій особа повідомляє про те, що до неї застосовується заборона, зазначена у частині третій або четвертій  статті 1 цього Закону, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після подання такої заяви та застосування до неї відповідної заборони.
Щодо впровадження та застосування інституту люстрації до державних службовців, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до положень статті 9 Конституції України Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. 
Частинами першою-третьою татті 6 КАС України становлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до п.12 резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи №1096 (1996) ПАРЄ звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій. Відповідно до п.ю8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні.
Водночас, на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо акону №1682-VII, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Також, 17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів акону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.
У пунктах 310-315 рішення у справі «Полях та інші проти України» (Case of Polyakh and others v. Ukraine) (заяви № 58812/15 та 4 інші, 17 жовтня 2019 року), досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявника з посади у зв`язку з неподанням заяви про проведення перевірки, передбаченої  Законом України «Про очищення влади», зауважив на такому:
«Четвертого заявника звільнили та застосували до нього обмежувальні заходи, передбачені Законом «Про очищення влади», через подання ним заяви про незастосування до нього Закону «Про очищення влади» із чотириденним запізненням (див. пункти 30 і 34).
Якщо передбачені Законом «Про очищення влади» заходи були застосовані до заявника лише через подання заяви з чотириденним запізненням, навіть якщо в іншому випадку ці заходи до нього не були би застосовні, Суд не може зрозуміти, як такі серйозні заходи могли вважатися пропорційними тривіальному характеру проступку заявника. Ні національні суди, ні Уряд жодним чином цього не пояснили. Особливість ситуації заявника полягала у тому, що на момент закінчення строку для подання заяви він хворів. Жодних аргументів, що затримка та подання ним заяви наступного дня після виписки з лікарні спричинили які-небудь проблеми у контексті загальної перевірки, наведено не було.
Суть відповідної заяви полягала у тому, що посадова особа повідомляла, застосовувалися до неї обмежувальні заходи, передбачені Законом «Про очищення влади», чи ні <....>. Проте у цій справі ніколи не робилося припущення про існування невідомих фактів у кар`єрі четвертого заявника, які могли би бути виявлені в його заяві. Безперечно єдиною можливою підставою для застосування Закону «Про очищення влади»  було те, що у 2010 - 2014 роках він працював у податковій службі, і про це було добре відомо його роботодавцю, якому була подана заява, самій податковій службі. У цьому розумінні у цій справі обов`язок подати заяву відрізнявся від ситуацій, коли такий обов`язок мав на меті викриття певних потенційно прихованих фактів, таких як таємна співпраця зі службами безпеки колишніх тоталітарних режимів <...>.
Тому Суд не може зрозуміти, як застосування такого серйозного обмежувального заходу через незначну затримку у поданні такої технічної заяви могло вважатися «необхідним у демократичному суспільстві».
У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про те, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323, 324 вказаного рішення).
Аналіз цього рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом № 1682-VII, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.
Таким чином, застосування такого заходу, як звільнення із служби з підстави, передбаченої абзацом першим частини третьої  статті 4 Закону України «Про очищення влади», не є ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 27 травня 2020 року справа №813/655/18 ; від 17.06.2020 року у справі №826/1137/16, від 12.08.2020 року у справі №826/17778/14, від 19 лютого 2021 року у справі №826/17599/14.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції наказом №177-о від 16 березня 2015 року позивача звільнено з посади начальника Головного управління Міністерства доходів в АР Крим з підстав ч.3 ст.4 Закону № 1682-VII, через не подання заяви про незастосування до нього заборон передбачених вказаним Законом та надання згоди на проходження перевірки та оприлюднення відомосте щодо нього. 
Наразі, матеріали справи містять докази подання такої заяви позивачем 04.03.2015 року та направлення її того ж дня засобами поштового зв`язку.
Зазначені докази відповідачем не спростовані. 
Відповідачі стверджували, що перебування позивача у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року на відповідних посадах, визначених у ст.3 Закону № 1682-VII, в силу положень ст. 1 цього Закону є підставою до застосування заборони в подальшому обіймати певні посади  в органах державної влади та автоматично тягне за собою звільнення позивача.
Однак, з боку відповідачів не надано доказів належності позивача до кола осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто не доведено  особисту вину позивача для застосування до нього визначених Законом заборон та обмежень, як застосування індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону №1682-VII
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Отже, звільнення позивача є протиправним.
Щодо зобов`язання ДПС України поновити ОСОБА_1 на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим, колегія суддів зазначає наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що на час звільнення позивач обіймав посаду начальника Головного управління Міндоходів в АР Крим, тобто перебував на публічній службі в органах, що здійснювали владну функцію в сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування  податкового законодавства.
Порядок прийняття, звільнення та проходження служби в податкових органах на час звільнення позивача регламентувалося  Податковим Кодексом України, Закон України «Про державну службу» та нормами КЗпП України. 
Відповідно до статті 41 ПК України( в редакції чинній на дату звільнення позивача):
« 41.1. Контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.
У складі контролюючих органів діють підрозділи податкової міліції.
41.2. Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.
41.3. Повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України.
Розмежування повноважень і функціональних обов`язків контролюючих органів визначається законодавством України.».
Відповідно до п. 342.1-342.6 ст. 342 ПК України встановлено, що « Посадовою особою контролюючого органу може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, якщо інше не передбачено законом, та на яку покладено виконання завдань, зазначених у цьому Кодексі та  Митному кодексі України.
Посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.
Правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України «Про державну службу» та іншими законами.».
Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. №3723-XII  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених  Кодексом законів про працю України.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці .
Так, відповідно до п.7-2 ч.1 ст.36 КЗпП України( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є: з підстав,  передбачених Законом України «Про очищення влади».
Відповідно до ч.2 цієї статті у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».
Разом з тим, частиною 3 та 4 ст. 36 КЗпП передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.
У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40)
Також, згідно з частиною першою статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції»  іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до ч.2 ст.240-1  КЗпП у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.
Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 ( з подальшими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», зокрема п.18 « При розгляд справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові.
Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням  встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації  підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові  заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235  КЗпП. Одночасно суд  визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. 
Відповідно до п.19 цієї Постанови «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням  за п.1 ст.40 КЗпП, суди  зобов`язані з`ясувати,  чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації  виробництва  і  праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці,  про те, що працівник відмовився від переведення  на  іншу роботу або що власник або уповноважений  ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі,  організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання  до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.»
Також, Верховний Суд України у постанові від 16.10.2012 р. у справі №21-267а12 дійшов висновку, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП). Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.
Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.
Отже, законодавством не передбачено будь-якого іншого способу поновлення порушених прав у разі незаконного звільнення, окрім поновлення на попередній роботі.
Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.
Зважаючи на констатацію судом першої інстанції протиправності звільнення позивача з посади , останній має бути поновлений на попередній роботі.
Виходячи із специфіки даної категорії публічно-правових спорів, поняття «попередня робота» слід трактувати дещо ширше, зокрема, як обсяг та перелік функціональних завдань та обов`язків працівника, його повноважень та відповідальності за відповідною посадою.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові у справі № 821/496/16 від 04.10.2018, №817/860/16 від 28 лютого 2019, №822/6297/15 від 27 лютого 2020.
Щодо посилань апелянта на те, що за наслідками проведення реформування органів Міндоходів   змінилась структура податкових органів, а судом першої інстанції не враховано такі зміни в організації праці, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Ліквідація є такою формою припинення юридичної особи, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб. 
У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.
Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов`язки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобов`язаннями в повному обсязі.
Організація, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України ( в тому числі утворення, реорганізація та ліквідація міністерств та інших центральних органів виконавчої влади)визначаються Законом України  «Про центральні органи виконавчої влади» від 17 березня 2011 року № 3166-VI( далі - Закон № 3166)
Відповідно до ч.3ст. 5 цього Закону утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.
Відповідно до ч.7 ст. 5 « Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України.».
Частиною 9 ст.5 Закону №3166  визначено, що порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом 6 Порядку визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 р. №1074 ( далі - Порядок №1074), визначено, що права та обов`язки органів виконавчої влади у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади переходять до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.
Пунктом 12 Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. 
Орган виконавчої влади, щодо якого  набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій. 
Відповідно п.13 цього Порядку, акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особипублічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій. 
Згідно з п.14 Порядку №1074, право підписувати документи щодо здійснення повноважень та виконання функцій з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України, зазначеним у пункті 13 цього Порядку, має керівник органу виконавчої влади, що припиняється (у разі його звільнення - заступник такого керівника), а після зазначеного дня - керівник утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що припиняється. 
У разі звільнення керівника органу виконавчої влади, що припиняється, та його заступників право підписувати такі документи надається керівникові утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки 
органу виконавчої влади, що припиняється. 
Відповідно до п.18 Порядку до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу (далі - комісія) з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією  або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу.
Відповідно до п.19 Порядку право підписувати документи щодо припинення органу виконавчої влади або територіального органу  надається голові комісії з моменту його затвердження до дня внесення запису про державну реєстрацію припинення органу виконавчої  влади або територіального органу до  Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. 
Відповідно до пунктів 20-21 Порядку  визначено повноваження комісії та голови комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу, згідно яких голова комісії наділений лише правом  звільнення працівників.
Відповідно до вимог ч.5 ст.21 Закону №3166 керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади відповідно до законодавства про державну службу.
З системного аналізу наведених правових норм, слідує, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов`язання відповідачем не виконало, а отже, трудові гарантії позивачки були порушені.
Зазначена правова позиція відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 жовтня 2012 року по справі №21-267а12
Якщо ж, поновити позивача на посаді, з якої його звільнили і якої (формально) вже немає, за умови передбачення виконання тих самих функцій новоутвореною установою(організацією) або їх структурними підрозділами), неможливо, то належним способом захисту порушеного права може бути поновлення на посаді, аналогічній тій, з якої її звільнили, і яка існує на дату поновлення.
Такий правовий висновок Верховний Суд висловив у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 817/280/16. 
Міністерство доходів і зборів України - центральний орган виконавчої влади, до функцій якого входило:
- забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики;
- забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок);
- забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.
Утворений на підставі  Указу Президента України 24 грудня 2012 року шляхом реорганізації (об`єднання) Державної митної служби України та Державної податкової служби України у єдиний орган.
1 березня 2014 року Міністерство доходів і зборів було ліквідоване Постановою Кабінету Міністрів від 1 березня 2014 року № 67 «Про ліквідацію Міністерства доходів і зборів». На базі міністерства відновлено Державну податкову і Державну митну служби, які підпорядковуються Міністерству фінансів.
Державна фіскальна служба  на базі Міндоходів утворена Постановою КМУ від 21 травня 2014р. № 160.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" від 06.08.2014 р. №311, яка набрала законної сили 12.08.2014 р., реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби
Зокрема, Головне управління ДФС у Херсонській області утворено шляхом приєднання Головного управління Міндоходів у Херсонській області, Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим та Головного управління Міндоходів у м. Cевастополі.
Головне управління ДФС у Херсонській області, зареєстровано в ЄДРПОУ як юридичну особу публічного права  15.09.2014 року (код 39394259).
Разом з тим, в ЄДРПОУ згідно запису №18821120006020565 від 29.07.2016 року містяться відомості про припинення  юридичної особи - Головного управління Міндоходів в Автономній республіці Крим (код 38710437).
Постановою КМУ України від 28 березня 2018 року №296 «Про реформування  територіальних органів Державної фіскальної служби» перейменовано Головне управління ДФС у Херсонській області в Головне управління ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 ДФС України реорганізовано шляхом поділу на Державну податкову службу (ДПС України) та Державну митну службу України (ДМСУ).
Постановою КМУ від 06.03.2019 №227 затверджено Положення  про Державну податкову службу України, на яку покладено функції і повноваження ДФС, що припиняється, в сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування  податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на Державну податкову службу.
Згідно запису №10741350000085321 від 17.05.2019 зареєстровано юридичну особу публічного права -Державну податкову службу України (код 43005393), а ДФС України з 17.05.2019 року перебуває в стані припинення. 
Відповідно до постанови КМУ від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС та реорганізовано деякі територіальні органи ДФС шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДПС.
Зокрема, Головне управління ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі реорганізовано шляхом приєднання до утвореного територіального органу Головного управління ДПС у Херсонській області , Автономній республіці Крим та м. Севастополі.
Наказом ДПС України від 12.07.2019 №14затверджено Положення  про Головне управління ДПС у Херсонській області , Автономній республіці Крим та м. Севастополі, згідно якого, останнє є правонаступником  майна ,прав та обов`язків ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі.
Згідно відомостей ЄДРПОУ Головне управління ДФС у Херсонській області(код 39394259) з 02.08.2019 року перебуває у стані припинення.
Натомість, постановою Кабінету Міністрів України №846 від 25.09.2019 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України»  внесено зміни до постанови №1200 від 18.12.2018 ,згідно яких продовжено  виконання ДФС України функцій у сфері державної митної справи, державної податкової політики, державної політики з адміністрування  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування  податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення  Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.
Доповнено п.2 цієї постанови двома абзацами, якими закріплено відновлення  функціонування у складі  ДФС України підрозділів податкової міліції.
Разом з тим, з розпорядження КМУ від 21.08.2019року № 682 «Питання Державної податкової служби» виключено слова «державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування  податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та законодавства з інших питань, контроль за дотриманням якого покладено на Державну податкову службу».
Також слід звернути увагу, що Законом № 440-IX від 14.01.2020 доповнено Закон України «Про  центральні органи виконавчої влади» ст. 21-1, відповідно до якої територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, можуть утворюватися в межах граничної чисельності державних службовців та працівників відповідного центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на утримання центрального органу виконавчої влади, ліквідовуватися, реорганізовуватися керівником відповідного центрального органу виконавчої влади як відокремлені підрозділи центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність такого центрального органу виконавчої влади.
Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, визначені частиною першою цієї статті, утворюються без статусу юридичної особи та є органами державної влади, можуть мати окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк зі своїм найменуванням та із зображенням Державного Герба України.
Отже, на день прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції, Державна фіскальна служба України продовжує виконання  лише відновленої функції боротьби із податковими правопорушеннями до утворення нового органу.
Органом, який виконує державно-владні функції з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є Державна податкова служба України.
Відповідно до Положення «Про Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі», затвердженого наказом ДПС України від 12 листопада 2020 року №643, останнє є територіальним органом , утвореним на правах відокремленого підрозділу ДПС України та правонаступником  ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі(ЄДРПОУ 43143201).
Відповідно до п.10 цього Положення, ГУ ДПС очолює начальник, який призначається та звільняється з посади головою ДПС відповідно до законодавства про державну службу.
На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що посада, з якою позивача незаконно звільнили не існувала, а  функції ГУ Міністерства доходів та зборів Автономної республіки Крим перейшли до ГУ ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м.Севастополі, як структурного підрозділу ДПС України, колегія  суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що задля повного та належного захисту порушеного права позивача, поновити його слід на рівнозначній посаді. 
Отже, висновок суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є правильним та таким, що відповідає приписам законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, наказом ДПС України від 12 березня 2021 року №556-о позивача поновлено на  посаді  заступника директора Департаменту податкового адміністрування  Державної податкової служби - рівнозначній  посаді начальника ГУ Міндоходів в АР Крим.
При цьому, як пояснив представник апелянта, та не заперечував представник позивача, поновлення відбулося на вакантній посаді і за згодою  позивача.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

          Головуючий суддя                                                            І.О. Грибан

          Судді                                                                                В.Ю. Ключкович

                                                                                          А.Б. Парінов

          (повний текст постанови складено 24.05.2021р.)