КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                                                                        єдиний унікальний номер справи 755/697/19
номер провадження №22-ц/824/54/2021
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ                        УКРАЇНИ
 
25 березня 2021 року                                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді доповідача	Білич І.М.,	
суддів	                 Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Кемського В.В.,                	
учасники справи:  позивача                               ОСОБА_1 
                                представника відповідача  ОСОБА_2 
                                третіх осіб                            ОСОБА_3 , ОСОБА_4                           
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Гончарука В.П.,
у цивільній справі № 755/697/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про відшкодування майнової шкоди завданої залиттям квартири.
 
в с т а н о в и л а :
 
ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення майнової та моральної шкоди завданої залиттям квартири.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_6 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . 17 лютого 2016 року сталось залиття вказаної квартири, з квартири АДРЕСА_2 , що розташована поверхом вище. Внаслідок залиття було пошкоджено шпалери та стеля на кухні, коридорі, залі та в дитячій кімнаті, санвузол, також було пошкоджено електромережу. Про факт залиття працівниками ЖЕД - 409 було складено акт від 18.02.2016 року та повідомлено відповідача по справі та членів її родини, але відповідач відмовилася в добровільному порядку відшкодувати збитки заподіяні залиттям квартири. Внаслідок залиття квартири та не проведення ремонтних робіт за браком коштів, в квартирі позивача постійно присутня сирість, що негативно впливає на фізичний стан позивача. Відповідно до звіту про оцінку, розмір матеріального збитку становить 32 755, 00 грн. Вказувала, що неправомірними діями відповідача їй було завдано і моральну шкоду, тому, з урахуванням уточнень позову (т. 1 а.с. 184-187) просила стягнути  зокрема і 5 000 грн., у відшкодування моральної шкоди та 1 725 грн., витрат пов`язаних зі складанням звіту про оцінку.
 
Рішенням  Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року позов задоволено  частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1  32 755 грн. матеріальної шоки заподіяної залиттям квартири, 1 500 грн. за спричинення моральної шкоди, 704,80 грн. за сплату судового збору, 1725 грн. витрат по оплаті експертного дослідження, а всього стягнуто: 36 684 грн. 80 коп.
 
Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважаючи, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що позов було подано до ОСОБА_7 , який, за твердженням позивача проживає у квартирі АДРЕСА_3 і залив її квартиру. Як у позові, так і у своїх поясненнях, саме на ОСОБА_7 позивач покладала відповідальність. Однак, в ході розгляду справи виявилось, що ОСОБА_7 не проживає у квартирі АДРЕСА_3   та не є її власником, позивач змінила відповідача на ОСОБА_5 , залишивши поза увагою суду другу співвласницю квартири ОСОБА_8 , яка там постійно проживає. Наголошувала також  на тому, що з 18 лютого 2016 року і до висновку про вартість збитку від 27 грудня 2018 року, квартиру позивача неодноразово затоплювало, тому об`єктивно встановити зв`язок між затопленням та встановленими збитками неможливо.
У матеріалах справи наявний також і акт від 06.11.2019 р. про залиття квартири позивача 28.10.2019 р. Таким чином, акт про залиття від 18.02.2016 р. повинен оцінюватись в сукупності з іншими доказами. В акті також не зазначені конкретні причини залиття, відсутній висновок щодо встановлення вини особи, яка вчинила залиття, сам акт складено за відсутності відповідача, що позбавило її можливості спростувати викладені в ньому факти. Таким чином, акт вказує на ймовірні причини залиття, а відтак не є належним та допустимим доказом.
 
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказувала, що дані щодо дійсного власника квартири були надані на вимогу суду лише після звернення з позовом, а тому, заміна відповідача на належного відбулась в процесі розгляду справи. Наголошувала, що доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності саме до відповідача ОСОБА_5 не відповідають обставинам справи. Щодо звіту про оцінку, проведену лише у 2018 році, то між сторонами існували домовленості по добровільному відшкодуванню шкоди, позивач не зверталась до суду раніше, потреб в оцінці збитків не було. Щодо акту, наголошувала, що він відповідає вимогам законодавства, містить фактичні обставини, водночас, відповідач від підпису відмовився, що у ньому і вказано.
 
Позивач не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.
Представник відповідача підтримав подану апеляційну  скаргу, просив суд її задовольнити.
Треті особи не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін виходячи з наступного.
 
Судом при розгляді справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві сумісної спільної власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях.
Квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5 
18.02.2016 року комісією у складі: головного інженера ЖЕД - 409 Федоренко О.Ю., майстера тех.дільниці ОСОБА_9 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_10 було складено Акт про залиття. 
Встановлено, що 18.02.2016 року при візуальному обстежені квартири АДРЕСА_1 були виявлені сліди залиття квартири, що відбулося 17.02.2016 року, залиття відбулося з квартири АДРЕСА_2 , причина залиття - лопнула підводка ХВС на кухні (заміну підводки проводили мешканці квартири самостійно).
При візуальному огляді квартири АДРЕСА_5 внаслідок залиття були пошкоджені: коридор - стеля шпалери, стіни шпалери; зал - стеля водоемульсійне пофарбування; кухня - стеля водоемульсійне пофарбування, відсутнє освітлення; дитяча кімната - стеля водоемульсійне пофарбування ( відшарування штукатурки); санвузол - стіни шпалери.
 
Згідно Звіту про оцінку розміру матеріального збитку, завданого квартирі АДРЕСА_1 , складеним ТОВ «Аелєкон» від 27.12.2018 року, вартість проведення відновлювального ремонту квартири становить 32 755 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 32 755 грн. матеріальної шкоди, заподіяної залиттям квартири, суд першої інстанції керувався ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом цієї статті обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Відповідно до ч.2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 року справа № 643/19078/15-ц, провадження № 61-17962св18).
 
Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз не заявляла та не надала інших доказів на спростування розміру спричиненої позивачу шкоди.
Задовольняючи вимоги щодо стягнення спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 23 ЦК України, відповідно до яких особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Виходячи з обґрунтування моральної шкоди позивачем, обставин її завдання з вини відповідача,  моральних переживаннях у зв`язку з відмовою відповідача відшкодувати матеріальний збиток, що призвело до нервового стресу та душевних страждань, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди та стягнув з відповідача на користь позивача 1 500 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо стягнення моральної шкоди, її розміру, відсутні.
 
Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник вказувала на те, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема зазначення в якості відповідача  при зверненні  з позовом у січні 2019 року ОСОБА_7 ,  вказуючи на те, що саме останній винен у затопленні її квартири, та що вона неодноразово зверталася до нього з питань відшкодування шкоди. У той же час ОСОБА_7 ніколи не проживав у цій квартирі, та не є її власником. Суду були надані документи, які підтверджували право власності на квартиру АДРЕСА_2 за колишньою дружиною ОСОБА_7 та його донькою. Після цього позивач змінила свої вимоги, переробила позов та стала стверджувати, що уже три роки вона звертається з вимогами про відшкодування шкоди внаслідок залиття до ОСОБА_5 , залишаючи поза увагою іншого співвласника квартири.
 
Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
Так, позивач на початку 2019 року звернулась з позовом до ОСОБА_7 , якого вважала власником квартири, з якої сталось залиття. Після подачі позову ОСОБА_7 надав відзив на позов, в якому не вказував обставин того, що квартира йому не належить, навпаки,  не заперечував залиття ( а.с. 87, 89).
Представництво інтересів відповідача здійснював ОСОБА_2 , брав участь у розгляді справи.
Який  лише через півроку, на вимогу суду першої інстанції, надав договір дарування частки квартири від 01.08.2002 року, відповідно до якого ОСОБА_7 відчужив належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 своїй доньці ОСОБА_11 (а.с. 186).
10.07.2019 року  представником позивача подано клопотання про заміну відповідача на ОСОБА_5 , та надано уточнення позовних вимог.
ОСОБА_5 було  укладено договір про надання правової допомоги з ОСОБА_2 , який вже брав участь у справі як представник первісного відповідача. (а.с. 213-214), розгляд справи неодноразово відкладався.
09.12.2019 року ОСОБА_5 було подано відзив на позов, в якому вона вказувала, що є власником квартири, проживає там з сином, заперечувала проти залиття та доказів, на які посилалася позивач. Жодних даних щодо співвласника майна, будь-яких інших осіб, які проживають у квартирі, несуть тягар її утримання,   ОСОБА_5 при цьому не зазначала.
Таким чином, обставини, на які  скаржник посилається  в апеляційній скарзі, не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Хоча у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
 
Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги щодо невідповідності визначеного розміру відшкодування, так як з часу залиття  (18.06.2016 року) до  часу складення ТОВ «Аелекон» звіту про оцінку матеріального збитку (27.12.2018 року) квартиру позивача неодноразово затоплювало. Скаржник  вважав неможливим об`єктивно встановити зв`язок між затопленням та визначеними звітом обставинами.
Однак, колегія суддів  вважає, що наданий  звіт про оцінку розміру матеріального збитку від 27.12.2018 року  дає підстави стверджувати, що оцінка здійснена на підставі акта про залиття від 18.02.2016 року, за подією залиття і у відповідності до вказаних в акті пошкоджень.
Крім того, відповідачем доказів на спростування звіту про оцінку не надано, окрім заперечень самого факту залиття, клопотань про призначення експертизи також не заявлено. Акт про залиття від 18.02.2016 року має зазначення причин залиття - лопнула підводка ХВС на кухні (заміну підводки проводили мешканці квартири самостійно), та пошкодження, виявлені при візуальному огляді. (а.с. 7)
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судом першої інстанції.
 
Згідно з п. 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабміну № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до норм діючого ЦК  України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Отже, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.
Таким чином, встановивши, що позивач довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, які призвели до залиття квартири позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню за рахунок  відповідача.
 
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.
 
Керуючись ст.ст. 368, 375, 381- 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, - 
 
п о с т а н о в и л а  :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5   залишити без задоволення.  
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2020 року   залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.

Суддя - доповідач:                                
 
Судді: