Справа № 167/1210/20 	Головуючий у 1 інстанції: Требик В. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/361/21  Категорія: 84 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника заявника ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою.
Покликався на те, що рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 25 лютого 2010 року на користь позикодавця ПАТ «Укрсиббанк» з позичальника ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором та звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_3 .
На виконання вказаного рішення суду останнім було видано виконавчі листи, на підставі яких відкриті виконавчі провадження № 55359868 та № 52513578. 
Крім того, заявник вказував, що ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 22 лютого 2013 року було замінено стягувача ПАТ «Укрсиббанк» на його правонаступника Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»). Відповідно до ухвали цього ж суду від 27 січня 2020 року замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на правонаступника ТОВ «Стар Інвестмент Ван».
Також заявник ОСОБА_1 зазначав, що 27 лютого 2020 року та 12 березня 2020 року між ТОВ «Стар Інвестмент Ван» та ним укладено два договори, відповідно до умов яких відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 28 лютого 2006 року № 1030852700 та договором іпотеки від 28 лютого 2006 року, сторонами яких відповідно були ПАТ «Укрсиббанк» і боржник ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсиббанк» і боржник ОСОБА_3 . 
Ураховуючи наведене, заявник ОСОБА_1   просив суд замінити стягувача ТОВ «Стар Інвестмент Ван» на нього у вказаних вище виконавчих провадженнях по справі №2-3/2010 щодо примусового виконання рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 25 лютого 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» кредитної заборгованості на суму 267866 грн 36 коп. та звернення стягнення у рахунок погашення загальної заборгованості на предмет іпотеки - квартиру, що належить іпотекодавцю ОСОБА_3 .
Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального права, заявник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та прийняти нову постанову, якою його заяву про заміну сторони виконавчого провадження задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви не відповідають дійсним обставинам справи і вимогам закону. Зокрема, на думку заявника судом не враховано тієї обставини, що для укладення договору відступлення права вимоги на відміну від договору факторингу, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Відступлення права вимоги є правочином (договором) на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій  стадії процесу. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні заяви.
У відзиві на апеляційну скаргу боржник ОСОБА_3 , просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та приняти нову постанову, якою заяву ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні задовольнити.
Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відступлення права вимоги кредитодавцем, який є фінансовою установою та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, не може відбуватися на користь фізичної особи, яка не є фінансовою установою, і як наслідок не може надавати фінансові послуги та бути новим кредитором.
Також, суд вважав, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа, а тому заявник ОСОБА_1 , як фізична особа, за відсутністю відповідної ліценції на здійснення фінансових операцій, не може бути кредитором у вказаних договірних зобов`язаннях, а отже набути статусу нового стягувача у виконавчому провадженні за цим зобов`язанням.
Проте з таким висновком суду погодитись не можна.
Встановлено, що рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 25 лютого 2010 року позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 267866 грн 36 коп. заборгованості за кредитним договором та звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 (а.с. 96-97).
На виконання рішення суду позивачу ПАТ «Укрсиббанк» 27 червня 2010 року видано виконавчий лист № 2-3, який 3 жовтня 2016 року правонаступником останнього ПАТ «Дельта-Банк» пред`явлено до виконання. На підставі вказаного виконавчого листа заступником начальника Рожищенського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Кисілем Д. В. 4 жовтня 2016 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 5251578 (а.с. 54-55).
Також встановлено, що ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 22 лютого 2013 року у вказаному виконавчому провадженні замінено стягувача з ПАТ «Укрсиббанк» на ПАТ «Дельта Банк». Підставою для такої заміни було укладення між продавцем  ПАТ «Укрсиббанк» і покупцем ПАТ «Дельта - Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, у тому числі за борговими зобов`язаннями боржника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_3 
22 лютого 2019 року та 13 березня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «ЕйПіЕс Україна» були укладені договори: відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки/застави/. За текстами додатків № 1 (реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються) до зазначених договорів відступлення права вимоги до ТзОВ «ЕйПіЕс Україна» (після перейменування ТОВ «Стар Інвестмент Ван») перейшло право вимоги за кредитним договором від 28 лютого 2006 року укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та позичальником ОСОБА_2 та договором іпотеки від 28 лютого 2006 року укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та іпотекодавцем ОСОБА_3 (а.с. 10-18).
Крім того встановлено, що ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 27 січня 2020 року заяву ТОВ «Стар Інвестмент Ван» про заміну стягувача у виконавчому провадженні по справі за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.
Ухвалено замінити стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТзОВ «СТАР ІНВЕСТМЕНТ ВАН» у виконавчих провадженнях ВП 55359868 та ВП 52513578 про стягнення з ОСОБА_2 267866 грн. 36 коп. заборгованості за кредитним договором та про звернення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 52,8 м.кв., що належить ОСОБА_3 , які перебувають у провадженні Рожищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області з примусового виконання рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 25.02.2010 року по справі №2-3/2010 про стягнення з ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк» 267866 грн 36 коп. заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить майновому поручителю ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором шляхом проведення прилюдних торгів та виданих на виконання такого рішення виконавчих листів від 27.06.2010 р. №2-3 та від 14.07.2010 р. №2-3/2010 (а.с. 19-23).
27 лютого 2020 року та 12 березня 2020 року між ТОВ «Стар Інвестмент Ван» і заявником ОСОБА_1 було укладено договори: про відступлення прав вимоги; про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, предметом яких є майнові права-права вимоги до боржника ОСОБА_2 за кредитними зобов`язаннями від 28 лютого 2006 року та іпотекодавця ОСОБА_3 за іпотечним договором від 28 лютого 2006 року (а.с. 4-9).
Згідно з ч. 1 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
За приписами ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником).
У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене ст. 55 ЦПК України, - це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус як сторони виконавчого провадження. Заміна такої особи належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України за заявою, зокрема, заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
Таким чином, передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги (договором цесії) є правонаступництвом, і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 у справі № 905/1976/16.
Звертаючись із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, ОСОБА_1 посилався на те, що він набув права кредитора та іпотекодержателя на підставі укладених із ТОВ «Стар Інвестмент Ван» договорів від 27 лютого 2020 року та 12 березня 2020 року, відповідно до умов яких відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 28 лютого 2006 року № 1030852700 та договором іпотеки від 28 лютого 2006 року, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та кредитором ОСОБА_2 , іпотекодавцем ОСОБА_3 .
Підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора та іпотекодержателя, у матеріальних правовідносинах.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 у справі № 909/968/16, в якій Верховний Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України).
Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з ч. 1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
При цьому Верховний Суд резюмував, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність.
Водночас, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.
Оскільки, договори від 27 лютого 2020 року та 12 березня 2020 року які укладені між ТОВ «Стар Інвестмент Ван» та ОСОБА_1 , є договорами відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, а не договорами факторингу, ніким не оспорюють ся та не визнані у встановленому порядку недійсними, і на ці обставини не посилаються учасники справи та заявник, то на думку колегії суддів, відмова суду першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа, яка не є фінансовою установою, не може надавати фінансові послуги і як наслідок бути новим кредитором - правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах, є помилковою.
Дана правова позиція викладена об`єднаною палатою Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 є обґрунтованими, а отже суд першої інстанції помилково відмовив в заміні сторони виконавчого провадження. Тому оскаржувана ухвала як така, що постановлена судом першої інстанції з порушенням вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
                                                У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Рожищенського районного суду Волинської області від 12 січня 2021 року скасувати.
Замінити стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Стар Інвестмен Ван» на його правонаступника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях ВП 55359868 та ВП 52513578, які перебувають у провадженні Рожищенського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Волинській області з примусового виконання рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 25 жовтня 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за виконавчими листами від 27 червня 2010 року № 2-3 та від 14 липня 2010 року № 2-3/2010.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді