Номер провадження: 33/813/790/21
Номер справи місцевого суду: 521/4778/21 
Головуючий у першій інстанції Черевко С.П. 
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

        11.06.2021 року                                                                 м. Одеса
       
       Одеський апеляційний суд в особі судді Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря судового засідання Томашевської К.В.,
особи, яка з`явилися до судового засідання:
-захисника Григор`євої Марини Володимирівни адвоката Ксенофонтової Ганни Ігорівни,
розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Хажинського Руслана Михайловича на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 471 МК України, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 1 700 гривень, з конфіскацію предметів правопорушення, вилучених згідно протоколу про порушення митних правил. Вилучені, відповідно до протоколу №0077/50000/21 від 25.01.2021 року, а саме: 1900 доларів США - конфісковано в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 гривні. 
Вказаною постановою встановлено, що 25.01.2021 року о 05.00 год. у оглядовому залі «Приліт» Міжнародного аеропорту «Одеса» в зоні діяльності відділу митного оформлення №1 митного поста «Одеса-аеропорт» Одеської митниці Держмитслужби, проходила митний контроль ОСОБА_1 , яка прибула в Україну літаком Е195 б/н (UR-EMG) авіакомпанії «МАУ», регулярний, рейс № 788, сполученням «Тель-Авів - Одеса». Формою проходження митного контролю ОСОБА_1 обрала проходження через зону (коридор) спрощеного митного контролю («зелений коридор»), що належним чином інформаційно обладнана, тим самим шляхом вчинення дій заявила про відсутність у неї товарів, які під час переміщення через митний кордон України громадянами підлягають обов`язковому письмовому декларуванню, а також на переміщення яких через митний кордон України становлено заборони або обмеження. Після перетину ОСОБА_1 зеленої лінії, що позначає закінчення «зеленого коридору», на запитання про наявність у неї валютних готівкових коштів відповіла, що вона має біля 14 тисяч доларів США. На прохання пред`явити наявні у неї валютні цінності ОСОБА_1 надала готівку в розмірі 14 050 доларів США, яку вона переміщувала через митний кордон України. Митну декларацію на ввезення валюти в еквіваленті понад 10 000 євро не надавала. Своїми діями ОСОБА_1 порушила встановлений порядок проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, оскільки вона формою проходження митного контролю обрала проходження через таку зону (коридор), а саме – у неї під час проведення митного контролю було виявлено іноземну валюту в сумі 14 050 доларів США, що перевищує встановлені законодавством України обмеження для переміщення через митний кордон України по «зеленому коридору». На підставі вказаних обставин у відношенні ОСОБА_1 складено протокол про порушення митних правил №0077/50000/21 за ст. 471 МК України.
Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, захисник ОСОБА_1 адвокат Хажинський Р.М. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить за результатами перегляду справи прийняти нову постанову у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 471 МК України, в якій змінити стягнення на адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень, без конфіскації вилучених коштів у розмірі 1900 доларів США в дохід держави. 
В апеляційній скарзі захисник оспорює законність й обґрунтованість постанови суду першої інстанції в частині конфіскації предметів порушення, а саме 1900 доларів США, що конфісковано в дохід держави. Апелянт наголошує, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 , де вона визнала правопорушення, щиро розкаялась та діяла без умислу, та просила суд не конфісковувати вилучені кошти, адже вони були отриманні законним шляхом та підтвердженні документально. В матеріалах справи знаходяться виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 , а також копія номера транзакції № 108890 від 17.01.2021 року та № 109121 від 20.01.2021 року на загальну суму 14000 доларів США, що дані грошові кошти були отримані ОСОБА_1 та її чоловіком законним шляхом, а саме отримання кредитних коштів в банку. Апелянт вказує, що грошова сума в доларах США, яка, на думку представника митниці, підлягає конфіскації, є майном правопорушника. При цьому, конфіскація є втручанням в право особи на повагу власності і, відповідно, має бути застосована ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт вказує, що важлива вимога даної норми полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на повагу власності має бути законним. Також передбачається, що держава уповноважена здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення виконання законів. Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним. Для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення. В даному випадку правопорушник не дотримався вимог щодо внесення відомостей до митної декларації, а не вчинив будь-якого іншого правопорушення, яке можна припустити (наприклад, відмивання грошей або ухилення від сплати мита, податків тощо). Крім того, сума, яку митний орган вимагає конфіскувати у правопорушника, є для неї значною, а шкода, яку вона потенційно могла завдати органам влади – незначна, оскільки вона не ухилялась від сплати мита та інших зборів і не завдала державі ніякої шкоди, а процедура декларування, яку вона порушила має лише регулятивний характер. 
За таких обґрунтувань, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить змінити адміністративне стягнення. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника ОСОБА_1 адвоката Ксенофонтову Г.І, яка з`явилась до судового засідання та підтримала апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Частиною першою статті 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Порядок провадження у справах про порушення митних правил встановлений розділом ХІХ Митного кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.
Статтею 487 МК України передбачено, що провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.
За приписами статті 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно вимог статті 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Посадова особа митного органу, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Апеляційний суд зауважує, що районний судом при розгляді справи про порушення митних правил ОСОБА_1 вказані вимоги закону дотримані в повному обсязі.
Разом з тим, постанова районного суду в частині доведеності винуватості та юридичної оцінки дій ОСОБА_1 за ст. 471 МК України апелянтом не оспорюються, а тому апеляційний суд не наводить доказів на підтвердження таких висновків районного суду.
Справа переглядається в частині накладення адміністративного стягнення.
Сторона захисту під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції наголошує, що ОСОБА_1 визнала факт правопорушення, щиро розкаялась та зазначила, що діяла без умислу, їй не було відомо про право на ввезення не більше 10000 євро, проте апелянт не погоджується з конфіскацією грошових коштів, оскільки такі кошти є власністю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ці грошові кошти отримання законим шляхом та підтверджені документально, у зв`язку з чим конфіскаціє є втручанням в право особи на повагу власності, а тому повинна бути застосована ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, зокрема також оскільки, сума коштів, що вимагає конфіскувати митний орган, є значною для ОСОБА_1 .
Апеляційній суд ставиться критично до вказаних доводів апеляційної скарги з огляду на таке. 
Приписами статті 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Частиною першою статті 9 Основного Закону встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частина перша статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Між тим, з частини другої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року вбачається, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Наведені положення норм міжнародного права співвідносяться з нормами національного законодавства України щодо регуляторного механізму держави, який реалізується шляхом встановлення державою обмежень щодо здійснення права на власність шляхом конфіскації заборонених та обмежених товарів.
Вимоги ст. 41 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Частиною першої статті 8 Закону України «Про валюту і валютні операції» встановлено, що транскордонне переміщення фізичними особами валютних цінностей у сумі, що дорівнює або перевищує еквівалент 10 тисяч євро за офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України на день переміщення через митний кордон України, підлягає письмовому декларуванню митним органам, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні вимоги встановлені в п. 6 Положення про транскордонне переміщення валютних цінностей, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 02.01.2019 № 3. 
Таким чином, законодавством України не встановлено обмеження на переміщення через митний кордон України готівкових коштів, обмежена лише сума, яка може бути ввезена без письмового декларування.
За вимогами ч. 4, 5 ст. 366 МК України громадянин самостійно обирає відповідний канал («зелений коридор» або «червоний коридор») для проходження митного контролю за двоканальною системою. Обрання «зеленого коридору» вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території та свідчить про факти, що мають юридичне значення.
Згідно ст. 471 МК України порушення встановленого цим Кодексом порядку проходження митного контролю в зонах (коридорах) спрощеного митного контролю, тобто переміщення через митний кордон України особою, яка формою проходження митного контролю обрала проходження (проїзд) через «зелений коридор», товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, або товарів в обсягах, що перевищують неоподатковувану норму переміщення через митний кордон України, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі якщо безпосередніми предметами правопорушення є товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України, - також конфіскацію цих товарів.
Санкція зазначеної норми за своєю конструкцією є абсолютно визначеною. В даному випадку, конфіскація є обов`язковим додатковим видом стягнення при переміщенні через митний кордон України товарів, переміщення яких через митний кордон України заборонено або обмежено законодавством України.
Вимога про декларування розповсюджується на будь-яку особу, що перетинає кордон держави, та направлена на попередження прихованого ввозу і вивозу грошових коштів з країни, а конфіскаційна міра, яку тягне недекларування грошових коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, передбаченої для боротьби з подібними правопорушеннями.
Відповідно до частини першої статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Апеляційний суд наголошує, що законом передбачена відповідальність особи, як за умисні дії (бездіяльність), спрямовані на порушення митних правил, та і за вчинення таких діянь з необережності, яка може бути як у виді самовпевненості, коли особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків від свого діяння, але легковажно розраховувала на їх відвернення, так і у виді недбалості, коли особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити.
Слід зазначити, що жодним із рішень Європейського суду з прав людини не встановлено прямої заборони на конфіскацію предметів порушення митних правил.
Так, у п.33 рішення Європейського суду з прав людини по справі від 06.11.2008 року «Ісмаїлов проти Російської Федерації» (скарга № 30352/03) зазначено, що загальна вимога щодо декларування товарів, що переміщуються через митний кордон, яка поширюється на кожну особу, котра перетинає державний кордон, попереджає приховані ввезення і вивезення грошових коштів з країни, і конфіскаційна міра, яку тягне недекларування коштів митному органу, є частиною загальної регулятивної системи, покликаної боротися з подібними злочинами. Таким чином, Суд вважає, що конфіскація відповідала суспільному інтересу.
Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошує, що держава при конфіскації майна зобов`язана додержуватися, зокрема третього критерію - правомірності позбавлення майна (балансу інтересів), визначеного ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 09.06.2005 року у справі «Бакланов проти Російської Федерації»; від 24.03.2005 у справі «Фрізен проти Російської Федерації»; від 15.05.2008 року у справі «Надточій проти України»; від 06.11.2008 року у справі «Ісмаїлов проти Російської Федерації»; від 23.09.1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується обставин кожної конкретної справи, а тому повинен бути встановлений щодо кожного конкретного суб`єкта у кожній справі на підставі безпосередньо з`ясованих обставин і фактів.
Стаття 61 Конституції України встановлює, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Згідно з ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до положень ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення за адміністративне правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
З огляду на зазначене та враховуючи, що право власності (право на мирне володіння майном) не є абсолютним, та за своєю правовою природою потребує регулювання з боку держави, якою може бути обмежено, держава має право вживати певних заходів втручання у право власності, у тому числі й позбавляти громадян власності, апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо звільнення порушника від додаткового адміністративного стягнення у вигляді конфіскації безпосереднього предмета правопорушення, оскільки стороною захисту до апеляційної скарги не додано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження скрутного матеріального становища правопорушника та/або факту завдання надмірного тягару останньому, внаслідок конфіскації вилученого майна. 
Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи та надав належну оцінку доказам, наявних в матеріалах справи, врахував обставини справи, характер скоєного, особу правопорушника, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, та прийшов до правильного висновку, що на правопорушника може бути накладено стягнення у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією вилученої валюти.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що постанова судді першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
У відповідності до ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 4) змінити постанову.
На підставі викладеного й керуючись ст. 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Хажинського Руслана Михайловича - залишити без задоволення.
Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

       Суддя Одеського апеляційного суду                                О.М. Таварткіладзе