ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«14» червня 2021 року 
м. Харків
справа № 635/1001/20
провадження № 22ц/818/2805/21
 
провадження № 22ц/818/2808/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю. 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , представник відповідача – ОСОБА_3 
третя особа – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року в складі судді Пілюгіної О.М. та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року в складі судді Пілюгіної О.М.
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про встановлення факту шлюбних відносин, поділ майна як спільної сумісної власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 травня 2008 року вона проживала разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . 

Вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачем народилась дочка ОСОБА_4 .

Зазначила, що за кошти сімейного бюджету вони придбали рухоме майно, а саме: влітку 2008 року - телевізор вартістю 5000,00 грн та комп`ютер вартістю 4500,00 грн; 10 січня 2011 року - двоповерхове ліжко вартістю 2500,00 грн, у 2015 році - комплект меблів вартістю 2500,00 грн. 

У 2010 році вони планували придбання нерухомого майна, у зв`язку з чим 07 жовтня 2010 року вона на своє ім`я у забудовника Приватного акціонерного товариства «Курязький домобудівний комплекс» забронювала двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Вказала, що 18 жовтня 2010 року відповідач сплатив з сімейного бюджету 100% вартості вказаної квартири. Право власності на квартиру за вищевказаною адресою зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради 06 липня 2011 року. У цій квартирі зареєстрований ОСОБА_2 разом з їхньою дочкою ОСОБА_4 .

Зазначила, що у листопаді 2013 року вона разом з дочкою переїхала до смт Пісочин, де дочка відвідувала навчальні заклади. Відповідач у період з травня 2008 року до жовтня 2018 року мешкав у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2018 року вона разом з дочкою повернулася проживати до міста Харкова, а відповідач без попередження переїхав до квартири АДРЕСА_2 , перевіз туди свої речі разом із спільним рухомим майном, та змінив замок на вхідних дверях квартири, чим грубо порушив її право як співвласниці на користування рухомим та нерухомим майном та право дитини на відвідування помешкання за місцем своєї реєстрації.

Вказала, що від дня покупки спірної квартири до грудня 2018 року вона сплачувала усі комунальні платежі.

Зазначила, що відповідач проживає окремо з жовтня 2018 року, аліменти на утримання дитини не сплачує, з дочкою зустрічатися не бажає, вона самостійно утримує дитину.

Просила встановити факт шлюбних відносин сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; встановити право спільної сумісної власності на рухоме та нерухоме майно сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; виділити в натурі частку у рухомому майні (у спільну часткову власність) для неї (без права грошової компенсації), а саме, на користь ОСОБА_2 - комп`ютер з рідкокристалічним монітором та двоповерхове ліжко (7000,00 грн); на її користь – телевізор із рідкокристалічним екраном та комплект меблів (7500,00 грн); виділити в натурі частку у нерухомому майні (у спільну часткову власність) для неї (без права грошової компенсації) за адресою: АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_2 – Ѕ частина (118 353,85 грн), їй – Ѕ частину (118 353,85 грн), судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року повністю відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

У січні 2021 року ОСОБА_2 через представника подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені ним судові витрати у розмірі 10 337,67 грн.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 337,67 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційні скарги. В апеляційній скарзі на рішення суду просила задовольнити її вимоги, а саме встановити факт проживання її, відповідача та їхньої дитини однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2008 року по жовтень 2013 року, встановити право спільної сумісної власності на рухоме майно: телевізор, комп`ютер, двоповерхове ліжко, комплект меблів, та нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_2 , судові витрати покласти на відповідача. В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду просила звільнити її від сплати судових витрат на правову допомогу відповідача у розмірі 10 337,67 грн, що є необґрунтованими.

Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не надав суду відомості про свої доходи до знайомства з нею. Зазначила, що відповідач був безробітним та не мав коштів для купівлі майна. Вважала, що відповідач ввів суд в оману щодо домовленості між ними про вільні стосунки. Він з травня 2008 року по жовтень 2013 року постійно проживав у її квартирі у м. Харкові. ОСОБА_2 визнав батьківство щодо їхньої дочки, зареєстрував її місце проживання у своєму помешканні. Відповідачем не доведені окреме ведення господарства та окремі бюджети. Вказала, що не надала суду доказів можливості виділення в натурі Ѕ частки квартири, оскільки з кінця 2018 року не може потрапити до неї. Чеки на придбання товарів не збереглись та деякі з них навмисно пошкоджені відповідачем. Квартира придбана з їх спільного з відповідачем бюджету та за допомогою батьків з обох сторін. До 2018 року сторони вели навіть два спільних господарства, мали два спільних бюджети, взаємні права та обов`язки як подружжя.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подано клопотання про виклик свідків та про витребування доказів, у яких вона просила витребувати у відповідача ОСОБА_2 інформацію стосовно його доходів за період спільного проживання сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також їх дитини ОСОБА_4 на момент придбання нерухомого майна у жовтні 2010 року; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 надати суду доказ так званих «вільних стосунків» між ним та ОСОБА_1 на момент придбання нерухомого майна, а саме у жовтні 2010 року; зробити запит до органів місцевої влади Пісочинської об`єднаної територіальної громади з метою отримання інформації щодо місця проживання ОСОБА_2 та його участі у вихованні дитини; дізнатися у відповідача, де він насправді мешкає, де знаходяться його особисті речі, які він має житлові умови тощо, які залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

Апеляційна скарга на додаткове рішення мотивована тим, що суд першої інстанції порушив строк розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення. Вказала, що вона, на відміну від відповідача, не користувалась послугами адвоката, оскільки тимчасово не працює, має на утриманні дитину. Крім того, він міг би скористатися безоплатною правничою допомогою. 

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

31 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції заяву до апеляційної скарги, у якій акцентувала увагу на відсутності у ОСОБА_2 офіційних доходів на момент придбання майна, появі нових свідків їхнього спільного побуту, безвідповідальному ставленні відповідача до виховання дочки, наявності у нього заборгованості зі сплати аліментів, її проживанні разом з дитиною у спірній квартирі у смт Пісочин з травня 2008 року по жовтень 2013 року, тривалому проживанні ОСОБА_2 у її квартирі у м. Харкові, довготривалій відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі в смт Пісочин, заборгованості зі сплати комунальних платежів, відсутності відзивів на апеляційні скарги, відмові відповідача від спілкування з дитиною. Також, надала заяви до апеляційних скарг разом з додатками, які долучено до матеріалів справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення та додаткове рішення суду необхідно залишити без задоволення, рішення суду та додаткове рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано безспірних доказів на підтвердження того, що в період придбання відповідачем квартири АДРЕСА_2 , сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та витрати, а також не надано доказів на підтвердження придбання рухомого майна.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи відповідач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 10 337,67 грн, що є обґрунтованими та підлягають стягненню на його користь з позивачки у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 19 травня 1998 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується штампом у її паспорті (а. с. 9 том 1).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12 том 1).

07 жовтня 2010 року між Акціонерним товариством закритого типу «Курязький домобудівний комплекс» та ОСОБА_1 укладено договір бронювання квартири, за умовами якого товариство зобов`язалось забронювати за ОСОБА_1 квартиру з проектним номером АДРЕСА_2 , та підготувати необхідний пакет документів для укладення між сторонами складного договору міни майнових прав на квартиру (а. с. 14-15 том 1).

18 жовтня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами – Адміністратор пенсійних фондів «Укрсоц-капітал» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 966-10-Б-409/30-Т, предметом якого є цінні папери, емітовані Акціонерним товариством закритого типу «Курязький домобудівний комплекс», а предметом іпотеки за іпотечним договором – майнові права на квартиру АДРЕСА_4 (а. с. 42-43 том 1).
Того ж дня, 18 жовтня 2010 року ОСОБА_5 сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Укрсоц-капітал» 236 417,00 грн за цінні папери згідно договору № 966/10-Б-409/30-Т, що підтверджується копією платіжного доручення № 1 (а. с. 16 том 1). 

25 жовтня 2010 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами – Адміністратор пенсійних фондів «Укрсоц-капітал» та покупцем ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі цінних паперів за договором купівлі-продажу цінних паперів №966/10-Б-409/30-Т від 18 жовтня 2010 року та акт прийому-передачі цінних паперів договору іпотеки №1256 від 15 жовтня 2010 року (а. с. 47-48 том 1).

17 грудня 2010 року виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 (а. с. 17-18 том 1).

23 травня 2011 року між Акціонерним товариством «КДСК» та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 у рахунок виконання договору № 1896/966/10-Б-409/30-Т від 18 жовтня 2010 року та акт приймання-передачі цінних паперів до вказаного договору, а також акт приймання-передачі договору іпотеки № 1256 від 15 жовтня 2010 року (а. с. 19-21 том 1).

Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області № 434 від 14 червня 2011 року вирішено оформити право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 в цілому на ім`я ОСОБА_2 , видати свідоцтво про право приватної власності на квартиру, на підставі якого провести реєстрацію в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (а. с. 22 том 1).

06 липня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру та того ж дня його право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (а. с. 24, 25, 49 том 1).
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 28 вересня 2011 року. Також, за вказаною адресою зареєстрована дочка сторін ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 22 січня 2020 року № 183 (а. с. 23 том 1).

З березня 2009 року по 10 січня 2012 року ОСОБА_1 отримувала допомогу по догляду за дитиною до 3 років: з 01 вересня 2011 року по 29 лютого 2012 року, з 01 травня 2012 року по 31 жовтня 2012 року, з 01 листопада 2012 року по 30 квітня 2013 року, з 01 травня 2013 року по 31 жовтня 2013 року, з 01 листопада 2013 року по 30 квітня 2014 року, з 01 травня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2015 року, з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року, з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року – державну соціальну допомогу малозабезпеченій сім`ї (а. с. 108-113, 156 том 1).

З 02 вересня 2013 року по 10 серпня 2015 року малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала Пісочинський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №3 «Теремок» Пісочинської селищної ради, що підтверджується довідкою від 29 січня 2020 року № 01-29/24 (а. с. 26 том 1).

З 31 серпня 2015 року по 12 липня 2017 року ОСОБА_4 навчалась у Пісочинському колегіумі Харківської районної ради Харківської області, та в подальшому відрахована у зв`язку з переходом до Пісочинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Мобіль» Харківської районної ради Харківської області, де навчалась з 12 липня 2017 року по 31 жовтня 2018 року, що підтверджується довідками від 27 січня 2020 року № 02-20/23, від 27 січня 2020 року № 01-41/40 (а. с. 28,29 том 1). 

У грудні 2018 року ОСОБА_1 зверталась до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області щодо створення ОСОБА_2 перешкод у доступу до житла та особистих речей їй та спільній дитині, у зв`язку з чим з ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення порушення майнових та житлових прав дитини начальником служби у справах дітей (а. с. 33 том 1).

Судовим наказом Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року, у якому ухвалою суду від 28 грудня 2019 року виправлено описку, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі ј частини усіх видів його доходів (заробітку). Заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за період з 02 грудня 2019 року по 01 лютого 2020 року склала 5152,41 грн (а.с.35, 37, 38 том 1).

З акта обстеження житлових умов квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_6 , №1 від 27 січня 2020 року вбачається, що депутатом Пісочинської селищної ради Осикою Г.В. у присутності сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складено акт про те, що за вказаною адресою дійсно зареєстрована та мешкала ОСОБА_4 , однак фактично не мешкає з 31 жовтня 2018 року. За даною адресою також мешкала без реєстрації її мати – ОСОБА_1 , а також зареєстрований та мешкає батько ОСОБА_2 (а. с. 27 том 1).

Позивачкою надано копії квитанцій прибуткового касового ордеру № 2623 від 16 листопада 2018 року та № 2880 від 14 грудня 2018 року про прийняття Товариством з обмеженою відповідальністю «Мобількоммунсервіс» від ОСОБА_2 квартирної плати за жовтень та листопад 2018 року (а. с. 32 том 1).

Також, позивачкою надано письмові показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а. с. 40, 41 том 1).

Допитаний судом першої інстанції як свідок відповідач ОСОБА_11 вказав, що спільного бюджету з позивачкою не мав, стосунки мали «вільний» характер, жодних обов`язків він перед позивачкою не мав і поєднує їх лише спільна дитина.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 також повідомили, що ОСОБА_2 з ОСОБА_1 спільно не проживав і не вів спільного господарства.

За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у статті 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю  чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Згідно статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 червня 2016 року по справі № 6-2253цс15 та підтримано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня  2019 року, справа №490/6060/15-ц, провадження №61-28343св18.

Для визнання майна спільною власністю на підставі  статті 74 СК України потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року, справа № 154/2386/17, провадження № 61-38161св18.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року, справа № 544/1274/16-ц, провадження № 61-22277св18.

Вирішення питання про обсяг спільно нажитого майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу у зв`язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з травня 2008 року, зокрема, ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо. До того ж, у прохальній частині позовної заяви позивачкою навіть чітко не вказано, за який саме період вона просить встановити факт спільного проживання сторін.

Позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 фактично проживав разом з нею однією сім`єю за цією адресою, а також, що вони проживали однією сім`єю у смт Пісочин за місцем його реєстрації, суду не надано.

Акт депутата від 27 січня 2020 року не є таким доказом, оскільки жодним чином не підтверджує спільне проживання сторін однією сім`єю з травня 2008 року. Зазначений акт складений у 2020 році, тоді як позивачка сама зазначає, що вони з відповідачем не мешкали спільно ще з листопада 2018 року.

Сама по собі наявність у сторін спільної дитини підтверджує лише те, що вони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, провадження № 61-13412св19.

Укладення ОСОБА_1 договору бронювання квартири від 07 жовтня 2010 року, яку в подальшому придбано у власність ОСОБА_2 , також не є безперечним доказом наявності між сторонами саме відносин, притаманних подружжю.

Показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Жодних належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивачки щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, та придбання спірної квартири за їх спільні сумісні кошти або спільною працею не надано.

Також, позивачкою не надано будь-яких доказів, які б підтверджували придбання рухомого майна, яке вона зазначила у позовній заяві, та його вартість. Посилання позивачки на те, що чеки про придбання товарів не збереглись, не можуть бути взяті до уваги, адже вона зобов`язана довести підстави заявлених вимог. 

Отже, встановлені обставини справи не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Крім того, позивачка просила також виділити в натурі частку у нерухомому майні за адресою: АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_2 – Ѕ частина та їй – Ѕ частина. Тоді як доказів того, що такий виділ є технічно можливим, матеріали справи не містять.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на сплив строку позовної давності не можуть бути взяті до уваги, оскільки у задоволенні позову відмовлено саме за недоведеністю.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо того, що відповідач не надав суду відомості про свої доходи, що він був безробітним та не мав коштів для купівлі майна, що квартира придбана з їх спільного з відповідачем бюджету та за допомогою батьків з обох сторін, не можуть бути взяті до уваги враховуючи, що позивачкою не надано належних доказів проживання сторін однією сім`єю без шлюбу. За відсутності таких доказів джерело коштів, за які придбано спірну квартиру, не є предметом оцінки суду.
Доводи ОСОБА_1 щодо того, що ОСОБА_2 визнав батьківство щодо їхньої дочки, зареєстрував її місце проживання у своєму помешканні, не є підставою для задоволення її вимог, адже наявність у сторін дитини не є доказом їх проживання однією сім`єю. 
Посилання ОСОБА_1 на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів також не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини не входять до предмету доказування у справі.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що вона не надала суду доказів можливості виділення в натурі Ѕ частки квартири, тому що з кінця 2018 року не може потрапити до неї, є безпідставними, оскільки вона не була позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним клопотанням щодо призначення експертизи стосовно технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. 

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідачем не доведені окреме ведення господарства та окремі бюджети, є необґрунтованими, оскільки кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, та тягар доказування у справі не може бути покладений лише на відповідача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 також не довела факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

З огляду на вищевикладене, доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати .

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати  на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також, за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження  № 12-171гс19)).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір  витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої  статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Матеріали справи свідчать про те, що інтереси ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції представляв адвокат Адвокатського об`єднання «Дмитра Ципліцького» - Малойван Є.І. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 14042020 від 14 квітня 2020 року та ордеру серія ХВ № 000915 (а. с. 69, 78, том 1).

У пункті 4.1. зазначеного договору вказано, що вартість наданих правових (правничих) послуг адвокатське бюро розраховує після одержання від клієнта замовлення на надання правової допомоги, виходячи із розрахунку: 1 година роботи (надання правової/правничої допомоги тощо) – 800,00 грн, участь у одному судовому засіданні – 800,00 грн, мінімальна тарифікація – 10 хвилин.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив у разі відмови у задоволенні позову покласти судові витрати на правову допомогу на позивачку. Вказав, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, що очікує понести відповідач, - 20 000,00 грн, з яких вже сплачено 4833,00 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року повністю відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу при ухваленні рішення суду не вирішувалось. 

25 січня 2021 року поштою, тобто у межах строку, визначеного частиною 8 статті 141 ЦПК України, представник відповідача подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, у якій просив стягнути з позивачки на користь відповідача судові витрати в розмірі 10 337,67 грн. Разом із заявою представником відповідача надано докази щодо розміру витрат на правничу допомогу.

З акту прийому передачі № 1132 від 17 квітня 2020 року вбачається, що адвокатським бюро надано ОСОБА_2 наступні послуги: 15 квітня 2020 року – роботи, пов`язані з правовою допомогою: складання та відправлення адвокатського запиту до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району Харківської міської ради протягом 20 хвилин вартістю 266,67 грн, 17 квітня 2020 року – вивчення та аналіз позовної заяви та доданих до неї документів, дослідження судової практики зі спірних питань, складання відзиву на позовну заяву у справі № 635/1001/20, роздрукування, формування додатків протягом 300 хвилин вартістю 4000,00 грн, складання клопотання про виклик та допит свідків протягом 30 хвилин вартістю 400,00 грн, формування витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 протягом 10 хвилин вартістю 133,33 грн, плата за витяг з реєстру прав власності щодо ОСОБА_1 – 33,00 грн, а загалом 4833,00 грн (а. с. 74 том 1).

На підставі зазначеного акту складено рахунок № 1132 від 17 квітня 2020 року на суму 4833,00 грн, який сплачено ОСОБА_2 , що підтверджується копіями квитанцій від 20 квітня 2020 року на суму 3833,00 грн та від 21 квітня 2021 року на суму 1000,00 грн (а. с. 70-73 том 1).

З акту прийому передачі № 1178 від 18 червня 2020 року вбачається, що адвокатським бюро надано ОСОБА_2 наступні послуги: 14 травня 2020 року – складання клопотання про витребування доказів з Управління праці та соціального захисту населення Шевченківського району Харківської міської ради протягом 20 хвилин вартістю 266,67 грн, 17 червня 2020 року - участь у судовому засіданні у справі протягом 60 хвилин вартістю 800,00 грн, 21 квітня 2020 року - поштові витрати на відправлення відзиву з додатками на адресу позивачки та до суду вартістю 21,50 грн та 21,50 грн, а загалом 1109,67 грн (а. с. 184 том 1).

На підставі зазначеного акту складено рахунок № 1178 від 18 червня 2020 року на суму 1109,67 грн, який сплачено ОСОБА_2 , що підтверджується копією квитанції від 20 червня 2020 року на суму 1109,67 грн (а. с. 182-183 том 1).

З акту прийому передачі № 1201 від 22 липня 2020 року вбачається, що адвокатським бюро надано ОСОБА_2 наступні послуги: 21 липня 2020 року - участь у судовому засіданні у справі протягом 100 хвилин вартістю 1333,33 грн (а. с. 187 том 1).

На підставі зазначеного акту складено рахунок № 1201 від 22 липня 2020 року на суму 1333,33 грн, який сплачено ОСОБА_2 , що підтверджується копією квитанції від 24 липня 2020 року на суму 1333,33 грн (а. с. 185-186 том 1).

З акту виконаних робіт № 000061 від 03 листопада 2020 року вбачається, що адвокатським бюро надано ОСОБА_2 наступні послуги: 03 листопада 2020 року - участь у судовому засіданні у справі протягом 1 години вартістю 800,00 грн (а. с. 190 том 1).

На підставі зазначеного акту складено рахунок № 000061 від 03 листопада 2020 року на суму 800,00 грн, який сплачено ОСОБА_2 , що підтверджується копією виписки від 05 листопада 2020 року (а. с. 188-189 том 1).
З акту виконаних робіт № 000125 від 17 грудня 2020 року вбачається, що адвокатським бюро надано ОСОБА_2 наступні послуги: 17 грудня 2020 року - участь у судовому засіданні у справі протягом 1 години вартістю 800,00 грн та 18 листопада 2020 року - поштові витрати на відправлення ухвали до Управління праці та соціального захисту вартістю 35,00 грн, а загалом 835,00 грн (а. с. 193 том 1).

На підставі зазначеного акту складено рахунок № 000125 від 17 грудня 2020 року на суму 835,00 грн, який сплачено ОСОБА_2 , що підтверджується копією виписки від 21 грудня 2020 року (а. с. 191-192 том 1).
З акту виконаних робіт № 000189 від 21 січня 2021 року вбачається, що адвокатським бюро надано ОСОБА_2 наступні послуги: 20 січня 2021 року - участь у судовому засіданні (з врахуванням затримки початку судового засідання) у справі протягом 1 години 30 хвилин вартістю 1200,00 грн та 21 січня 2021 року складання заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу протягом 20 хвилин вартістю 266,67 грн, а загалом 1466,67 грн (а. с. 195 том 1).

На підставі зазначеного акту складено рахунок № 000189 від 21 січня 2021 року на суму 1466,67 грн (а. с. 194 том 1).

Позивачка надала до суду першої інстанції заяву про відмову в ухваленні додаткового рішення, мотивовану тим, що судові витрати підлягають розподілу між сторонами порівну, оскільки вона, на відміну від відповідача, не мала адвоката і не несла витрат на правничу допомогу та наразі не працює, утримує дитину. Зазначила, що відповідач міг скористатися послугами безоплатної правничої допомоги. Також вказала, що не згодна оплачувати час участі представника відповідача у судових засіданнях з урахуванням затримок у початку розгляду справи.

Враховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, і відсутність підстав для зменшення розміру таких витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 337,67 грн судових витрат.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що вона, на відміну від ОСОБА_2 , не користувалась послугами адвоката, та що він міг би скористатися послугами безоплатної правничої допомоги, є безпідставними, оскільки учасник справи має право користуватися послугами адвоката, якого обирає на власний розсуд. Для отримання безоплатної правничої допомоги законом передбачені певні умови, яким особа має відповідати. 

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона тимчасово не працює, має на утриманні дитину, судова колегія не вважає такими, що є підставою для зменшення суми судових витрат на правничу допомогу.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що питання про ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції розглянуто з порушенням встановленого законом строку, судова колегія відхиляє, оскільки це не є підставою для скасування судового рішення. Матеріали справи свідчать про те, що судове засідання з цього питання призначалось судом першої інстанції у передбачені законом строки – на 02 лютого 2021 року, однак відкладено з поважних причин.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснив, що всі необхідні документи для стягнення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано.

В свою чергу ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вважала, що підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу не вбачається. Заяв щодо зменшення витрат не заявляла.

Виходячи з викладеного, додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм процесуального права, та підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення суду залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року – залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 січня 2021 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.