ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2139/21 Справа № 203/3724/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,- 

ВСТАНОВИВ:

       У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що після придбання, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року, квартири АДРЕСА_1 , вона оплатила борги за комунальні послуги загальним розміром 30 559,20 грн., що обумовлено у зазначеному договорі, а також встановила замок на вхідні двері, привівши у придатний до використання стан вхід до квартири. 
       Проте, в подальшому виявилося, що вона стала жертвою шахрайських дій ОСОБА_3 , який представився їй власником квартири - ОСОБА_1 , тоді як насправді дійсний власник квартири не продавав цю квартиру.
       З приводу чого наразі розглядається кримінальне провадження № 4201804144000000090 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.3 ст. 190 КК України, і цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до неї про визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири недійсним та витребування у неї цієї квартири, тому вважає, що сплачені нею кошти в погашення боргів, накопичених ОСОБА_1 за комунальні послуги, а також за встановлення замка вхідних дверей є безпідставно набуті відповідачем і підлягають стягненню з нього на її користь.
       У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті ним кошти у розмірі 32 116, 20 грн., з яких 30 559, 20 грн. - оплачених за комунальні послуги, 1 557,00 грн. – за встановлення замку на вхідні двері, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 768, 40 грн. (а.с.1-3, 32-33).
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на її користь кошти, сплачені за комунальні послуги в розмірі 30 559 (тридцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 20 коп. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 731 (сімсот тридцять одну) грн. 15 коп. (а.с.116-120).
       Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити (а.с.134-143).
       Позивачка, відповідно до ст. 360 ЦПК України, подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. 19 травня 2005 року за реєстровим № 3-148, відповідач ОСОБА_1 успадкував квартиру АДРЕСА_1 до зміни назви вулиць та міст).
       26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. за реєстровим № 905 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.86).
       Згідно цього договору продавцем вказаний ОСОБА_1 , а покупцем – ОСОБА_2 .
       Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на підставі цього договору купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року за ОСОБА_2 цього ж дня зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 : номер запису про право власності 25917098, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 867454612101.
       Також судом встановлено, що 14 серпня 2019 року затверджено та скеровано до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 4 2018041440000090, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 червня 2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190, ч.5 ст. 27 ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України, тобто, у сприянні шляхом надання засобів для підроблення офіційного документа, який видається установою і надає права, з метою використання його іншою особою, використанні завідомо підробленого документа, а також придбанні права на майно шляхом обману, заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому у великих розмірах, а саме – квартирою АДРЕСА_1 . 
       Згідно зазначеного обвинувального акту досудовим розслідуванням встановлено, що невстановленою особою було виготовлено завідомо підроблений документ – паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 з фотокарткою ОСОБА_3 та анкетними даними ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте паспорт з такою серією і номером за інформацією Центрального РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМУ України в Дніпропетровській області видавався громадянину ОСОБА_4 . 
       Вказаний підроблений паспорт разом з іншими документами надані ОСОБА_3 приватному нотаріусу ДМНО ОСОБА_5 при оформленні договору купівлі-продажу 26 квітня 2018 року.
       Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 12 березня 2020 року, у справі №203/3224/19, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Підберезна Н.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності – задоволений частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Підберезною Н.В. за реєстровим № 905; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 867454612101); в іншій частині у задоволенні позову відмовлено (а.с.94-96).
       У пункту 5 та 6 вказаного вище договору купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року вказано, що на день укладання договору існує заборгованість зі сплати комунальних платежів у сумі 31 114,00 грн. і цю заборгованість покупець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується сплатити самостійно.
       На виконання вказаних умов договору позивач сплатила заборгованість: за тепло і гарячу воду – 9 000,00 грн. згідно квитанції від 02 травня 2018 року, 5 000,00 грн.згідно квитанції від 03 травня 2018 року, 7 000,00 грн. згідно квитанції від 14 травня 2018 року, 1 511,86 грн. згідно квитанції від 16 травня 2018 року; за холодну воду і водовідведення (каналізацію) – 359,00 грн. згідно квитанції від 02 травня 2018 року; за вивезення твердих побутових відходів - 140,40 грн. та 204, 30 грн. згідно квитанції від 03 травня 2018 року; за обслуговування ліфтів 885,94 грн. згідно квитанції 03 травня 2018 року; обслуговування будинку та прибудинкової території (квартплата) – 2 181,47 грн. згідно квитанції від 03 травня 2018 року; за електропостачання згідно виставлених ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» рахунків – 3 589,11 грн. згідно квитанції від 02 травня 2018 року, судовий збір 243, 60 грн. згідно квитанції від 02 травня 2018 року, 368,53 грн. згідно квитанції від 02 травня 2018 року, з яких 176,20 грн. судового збору, 157,52 грн. інфляційного збільшення, 34,81 грн. трьох відсотків річних (а.с.34-36-зворот). 
       Крім того, у зв`язку з оплатою за вказаними квитанціями позивач сплатила також банківські послуги ПАТ «Ощадбанк» загальним розміром 75,00 грн. 
       Таким чином, загальний розмір сплаченої суми склав 30 559,20 грн.
       У всіх вказаних квитанціях вказано, що платежі здійснюються ОСОБА_2 за відкритим особовим рахунком за адресою: кв. АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .
       Разом з цим, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2020 року, на день розгляду справи судом першої інстанції, договір купівлі-продажу на підставі якого позивач набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнаний недійсним, а вказана квартира у неї витребувана на користь її власника – відповідача у справі, яким ОСОБА_1 був до вибуття квартири поза його волею 26 квітня 2018 року.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що саме позивач здійснила оплату наявної, станом на 26 квітня 2018 року, тобто, до укладення договору купівлі-продажу, заборгованості за комунальними послугами (теплопостачання, електропостачання, холодну воду і водовідведення, вивезення ТБО, обслуговування ліфту, квартплату (обслуговування будинку та прибудинкової території), тому дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
       Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
       Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
       Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
       При цьому, у відповідності до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
       Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
       Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
       В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду встановленим обставинам та матеріалам справи, зокрема, що станом на час розгляду справи ОСОБА_2 офіційно була власницею квартири та володіла нею фактично, тоді як відповідач - дійсний власник і хазяїн квартири, не уповноважував її на оплату комунальних послуг і позивачка це робила з власної ініціативи, тому відсутні підстави для покладення таких витрат на нього.
       Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, виходячи з наступного.
       Доказів того, що відповідач не був власником або не володів спірною квартирою до 26 квітня 2018 року суду не було надано, а відтак, відповідач як власник мав нести витрати з утримання свого майна, в тому числі і оплачувати комунальні послуги. Проте, свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість загальний розмір якої, за наведеними вище комунальними послугами, склав 31 114,00 грн.
       Водночас, розмір загальної заборгованості, станом на 26 квітня 2018 року, за комунальні послуги у кв. АДРЕСА_1 , зокрема, за теплопостачання, електропостачання, водовідведення, вивіз твердих побутових відходів, обслуговування ліфту, квартплату – відповідачем не оспорювався, як і обставини споживання таких послуг до продажу позивачці квартири 26 квітня 2018 року, внаслідок шахрайських дій, який судом визнаний недійсним.
       Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір, на підставі якого позивач вважала себе власником квартири, визнаний недійсним з витребуванням квартири у неї на користь відповідача, тому оплачені комунальні послуги минулих періодів, спожиті відповідачем, - до укладення спірного договору 26 квітня 2018 року, набуті ОСОБА_1 за рахунок ОСОБА_2 безпідставно, у зв`язку з чим, на підставі ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, сплачена позивачем сума підлягає поверненню відповідачем.
       Такий висновок суду першої інстанції узгоджується і з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 522/14590/16-ц.
       Доводи апелянта, що судом неправильно не застосована правова позиція Верховного суду за якою нові власники нерухомості не зобов`язані сплачувати борги попередніх власників за комунальні послуги, не заслуговують на увагу, адже, висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються з висновками, викладеними Верховним Судом у Постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 522/19127/18, провадження № 61-20547 св 19 та у Постанові від 27 серпня 2020 року у справі № 207/2990/18, оскільки, дійсно, діючим законодавством не передбачено обов`язку власника квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі, однак в даному випадку, зокрема, у договорі купівлі-продажу від 26 квітня 2018 року, було вказано, що на день укладання договору існує заборгованість зі сплати комунальних платежів у сумі 31 114,00 грн. і цю заборгованість покупець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується сплатити самостійно.
       Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є дитиною-сиротою, продовжує навчання і за ним зберігається цей статус до досягнення 23 років, тому він мав право не платити за комунальні послуги, з огляду на таке.
       Так, статтею 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.
       Відсутність одного або обох з батьків та батьківського піклування підтверджується відповідними документами, які є підставою для надання цим дітям матеріального забезпечення і пільг, передбачених законодавством України.
       Також, стаття 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначає, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Проте, в матеріалах справи не містяться будь-які докази на підтвердження вказаних посилань апелянта. 
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позовна заява не містить ніяких обґрунтувань щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
       Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
       Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.        
       Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідності оскарженого рішення вимогам до законного і обгрунтованого рішення та порушення судом першої інстанції Конвенції з прав людини, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).         Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуючий:         В.С.Городнича

       Судді: О.В.Лаченкова

                                                                                М.Ю.Петешенкова