П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5730/20	

Категорія:1110300000
                                                                                                                                 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О. М. 
                                                                                                                                 Місце ухвалення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів             –  Бітова А. І.
                       –  Ступакової І. Г. 

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року по справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення рішення № 0002570506 від 17.01.2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення № 0002570506 від 17.01.2020 року 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області було проведено фактичну перевірку відпочинкового комплексу “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” та складено акт № 090089 від 18.12.2019 року “Про результати фактичної перевірки”. За результатами Акту встановлено порушення п. 1, 2, 12, 13 ст. З Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”; п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України; Наказ Міністерства доходів і зборів України № 481 від 16.09.2013 “Про затвердження форми книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення”; ст. 21-24, 94, 95 Кодексу законів про працю України; Постанову КМУ від 17.06.2015 № 413 “Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу” та прийнято податкове повідомлення-рішення № 0002570506 від 17.01.2020 року. Позивач вважає, що прийняте податкове повідомлення-рішення є протиправним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення № 0002570506 від 17.01.2020 року - відмовлено повністю. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, з`ясування не всіх обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що  суд першої інстанції не звернув увагу на те, що контролюючим органом порушено вимоги Податкового Кодексу щодо проведення фактичної перевірки, оскільки  наказ про проведення фактичної перевірки не містить необхідних реквізитів передбачених ст. 81 Податкового Кодексу, а також  не містить фактичних підстав проведення перевірки. При цьому вказує що до суду першої інстанції надано всі первинні документи на підставі яких здійснюється облік запасів та походження товарів, що на момент здійснення перевірки знаходилися у місці продажу та за відсутність яких відповідачем застосовано штрафні санкції.
Протокольною ухвалою суду від 15.06.2021 року подальший розгляд справи вирішено проводити в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом встановлено, що Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області було проведено фактичну перевірку відпочинкового комплексу “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” та складено акт № 090089 від 18.12.2019 року “Про результати фактичної перевірки”. 
За результатами перевірки встановлено наступні порушення:
- п. 1, 2, 12, 13 ст. З Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР “ Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”;
- п. 177.10 ст. 177 Податкового Кодексу України;
- положень Наказу Міністерства доходів і зборів України №481 від 16.09.2013 року “Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці та Порядку її ведення”;
- ст. 21, 22, 23, 24, 94, 95 Кодексу законів про працю України;
- положень Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 року “Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу”.
За результатами розгляду матеріалів перевірки ГУ ДПС в Одеській області винесено ППР від 17.01.2020 №0002570506, згідно з яким до ФОП ОСОБА_1 застосована штрафна санкція на загальну суму 190 149,00 грн., а саме:
- 190 148,00 грн. (95 074,00 грн. х 2) - за здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за місцем реалізації та зберігання;
- 1 грн. - за непроведення розрахункової операції через РРО, вчинене вперше.
Із вказаного акту вбачається, зокрема, що в ході проведення перевірки, встановлено факти проведення розрахункової операції на суму 17774,00 грн. без застосування реєстратора розрахункових операцій, наведення в порядку встановленому законодавством, обліку товарних записів за місцем їх реалізації на загальну суму 95074,00 грн. (додатки до акту перевірки містять відомості зняття залишків ТМЦ, які свідчать про наявні надлишки товару на загальну суму 95074,00 грн.).
05.02.2020р. ФОП ОСОБА_1 було подано до ДПС України скаргу на податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області №0002570506 від 17.01.2020р.
21.04.2020 року позивач отримав рішення ДПС України про результати розгляду скарги № 12538/6/99-00-08-05-06-06 від 07.04.2020 року, згідно якого податкове повідомлення рішення ГУ ДПС в Одеській області № 0002570506 від 17.01.2020 року залишено без змін, а скарга без задоволення.
Позивач, не погоджуючись з зазначеним рішенням контролюючого органу, звернувся з позовом до суду, в якому просить його скасувати.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно застосовано штрафні (фінансові) санкції за вказаними порушеннями до позивача, оскільки встановлений контролюючим органом факт наявності за місцем реалізації товарно - матеріальних цінностей (ТМЦ) не облікованих в Книзі доходів і витрат, що зафіксовано в акті перевірки, не спростовано позивачем в процесі розгляду справи, а тому прийшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення № 0002570506 від 17.01.2020 року є правомірним та скасуванню не підлягає.
Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно пп. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 ПК України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно п. 75.1 ст. 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Підстави призначення, обставини та порядок проведення фактичної перевірки визначено положеннями статті 80 ПК України.
Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Тобто, існування хоча б однієї з обставин, передбачених вказаними положеннями    ПК України, наділяє контролюючий орган правом на проведення фактичної перевірки.
В контексті правовідносин, які склалися між учасниками цієї справи, слід зазначити, що допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової/ позапланової виїзної перевірки відбувається згідно із статтею 81 цього Кодексу.
Пунктом 81.1  статті  81 Податкового кодексу України  передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Як установлено в абзаці п`ятому пункту 81.1 статті 81 ПК України, непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).
Дотримання цих вимог в їх сукупності може бути належною підставою для призначення та проведення перевірки.
Так, апелянт в апеляційній скарзі вказує, що контролюючим органом порушено вимоги Податкового Кодексу щодо проведення фактичної перевірки, оскільки наказ про проведення фактичної перевірки не містить необхідних реквізитів передбачених ст. 81 Податкового Кодексу, а також не містить фактичних підстав проведення перевірки.
Як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваному наказі №531 від 09.12.2019 року було вказано, що контролюючий захід здійснюється на підставі пп.80.2.2, пп. 80.2.5, пп. 8.2.7   п.  80.2  ст. 80 ПК України, з метою здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, реалізації підакцизних товарів, дотримання норм законодавства щодо ухвалення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.
При цьому, встановлено, що останній містить визначені пунктом 81.1 статті 81 ПК України: дату видачі; найменування контролюючого органу; найменування та реквізити суб`єкта; адреса об`єкта; мета перевірки (здійснення контролю за дотриманням суб`єктами господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, реалізації підакцизних товарів, дотримання норм законодавства щодо ухвалення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками); підстави для проведення перевірки (підпункт 80.2.2, пп. 80.2.5, пп. 8.2.7   п.  80.2  ст. 80 ПК України); дата початку перевірки; тривалість перевірки, що відповідає вимогам пункту 81.1 статті 81 ПК України.
При цьому, колегія суддів зазначає, що зазначення в наказі будь-яких додаткових відомостей (фактичних обставин, що стали передумовою для призначення перевірки за цією підставою) законодавством не вимагається.
Отже, ті порушення про які вказано апелянтом, є такими, що не зумовлюють протиправність спірного податкового повідомлення-рішення з зазначених підстав, а тому суд переходить до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами перевірки встановлено наступні порушення:
- п. 1, 2, 12, 13 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР “ Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”;
- п. 177.10 ст. 177 Податкового Кодексу України;
- положень Наказу Міністерства доходів і зборів України №481 від 16.09.2013 року “Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці та Порядку її ведення”;
- ст. 21, 22, 23, 24, 94, 95 Кодексу законів про працю України;
- положень Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 року “Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу”.
За результатами розгляду матеріалів перевірки ГУ ДПС в Одеській області винесено ППР від 17.01.2020 №0002570506, згідно з яким до ФОП ОСОБА_1 застосована штрафна санкція на загальну суму 190 149,00 грн., а саме:
- 190 148,00 грн. (95 074,00 грн. х 2) - за здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за місцем реалізації та зберігання;
- 1 грн. - за не проведення розрахункової операції через РРО, вчинене вперше.
Щодо правомірності винесення податковим органом податкового повідомлення-рішення за порушення позивачем п п. 1, 2, 12, 13 ст. 3 Закону України  Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг  на підставі якого застосовано штрафні санкції на суму 190 148,00 грн., за здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 44.1 статті 44 Податкового Кодексу, встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. (Пункт 44.3, пункт 44.6 статті 44)
Нормами ПК, зокрема пунктом 85.2 статті 85 передбачено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Відповідно до абзацу першого п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді. Фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Відповідно до норм Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» книга обліку розрахункових операцій - прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг).
Пунктом 12 статті 3 вищезазначеного Закону встановлено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
Відповідно до ст. 20 ЗУ «"Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частина 1 статті 9 вищезазначеного Закону передбачає, що  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. (Частина 2 статті 9 Закону)
Пунктом 1 Наказу Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218, передбачено, що відповідно до пункту  177.10  статті  177  та пункту 178.6 статті  178  розділу  ІV Податкового кодексу України  фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.
Самозайняті особи заносять до Книги відомості в такому порядку: 1) у графі 1 зазначається дата запису; 2) у графі 2 відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг); 3) у графі 3 вказується сума повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) та/або повернутої передплати; 4) графа 4 розраховується як різниця між отриманим доходом від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності (графа 2) та сумою повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) (графа 3); 5) у графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг; 6) у графі 6 відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходу за підсумками дня; 7) у графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці; 8) у графі 8 відображається сума фактично понесених інших витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, зокрема, витрати на сплату послуг, зв`язку, орендних та комунальних платежів тощо; 9) у графі 9 зазначається сума чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професіональної діяльності (графи 6, 7, 8( Пункт 6. Наказу)
Враховуючи вищевикладені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування не зобов`язані вести обліку товарних запасів. Натомість фізичні особи-суб`єкти підприємницької діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування, відповідно до вимог пункту 12 статті  3  та статті  6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»  (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов`язані вести облік товарних запасів у порядку, визначеному чинним законодавством.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Документами, що є підставою для внесення записів до бухгалтерського обліку, зокрема до Книги обліку доходів і витрат є, накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні. Відсутність відповідних первинних документів, які підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей є порушенням встановленого порядку ведення бухгалтерського обліку.
Книга обліку доходів і витрат - документ установленої форми, що застосовується відповідно до законодавства України для відображення руху готівкових коштів, товарів (послуг).
До суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі передбачену  статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». 
При цьому, платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
Апелянтом в апеляційній скарзі зазначено, що ним як до перевірки так і до суду першої інстанції було надано первинні документи на підтвердження  ведення обліку товарів. 
Так матеріали справи містять видаткові накладні, товаро-транспортні накладні, які було надано до суду першої інстанції.
Натомість, як акт перевірки так і рішення за результатами розгляду скарги позивача, не містить будь-яких посилань на наявність первинних документів наданих позивачем. Разом з цим, з акту перевірки зазначено, що перелік документів, які необхідно надати до перевірки відсутній на час її проведення. Доказів надання первинних документів податковому органу позивачем не надано.
Водночас, слід зазначити, що з огляду на приписи пункту 44.6  статті  44 Податкового кодексу України, вважається, що документи, які не були надані під час перевірки (чи на протязі 5 днів після її проведення) вважаються відсутніми у такого платника податків.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що видаткові накладні та інші документи, які були надані позивачем до суду першої інстанції та фактично не надавались під час перевірки, не можуть бути прийняті в якості належних доказів ведення позивачем обліку товарів за місцем їх реалізації. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 816/2932/15 від 23.10.2020 року.
Посилання позивача на те, що ведення обліку товарно - матеріальних цінностей за місцем реалізації підтверджується не Книгою обліку доходів і витрат, а первинними документами не заслуговують на увагу, оскільки визначальним у даній справі є те, що для підтвердження ведення обліку товарно - матеріальних цінностей за місцем реалізації мають бути наявні саме первинні документи, проте таких позивачем до перевірки надано не було, як не було надано й  Книгу обліку доходів і витрат.
При цьому позивача притягнуто до відповідальності не за неналежне ведення Книги обліку доходів та витрат, оскільки така у позивача відсутня та протилежного до суду не надано, а за не ведення у порядку встановленому законодавством обліку товарних запасів, які повинні бути підтверджені як первинними документами так і записами в Книзі обліку доходів і витрат, зокрема шляхом заповнення  пункти 5,6.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючим органом доведено правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення яким до позивача на підставі статті 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні (фінансові) санкції в частині неведення в порядку встановленого законодавством обліку товариних запасів за місцем їх реалізації, натомість позивачем, з огляду на приписи процесуального закону (частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України) належними та допустимими доказами не підтверджено свої заперечення проти наданих контролюючим органом доказів та доводів щодо здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку.
Щодо застосування штрафу у розмірі 1 грн. - за не проведення розрахункової операції через РРО, вчинене вперше, колегія суддів зазначає наступне.
Актом перевірки встановлено, що на момент перевірки в відпочинкового комплексу “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, де здійснює господарську діяльність позивач, встановлено факти проведення розрахункової операції на суму 17774,00 грн. без застосування реєстратора розрахункових операцій.
Пунктом 1 ст. 3 Закону № 265/95-ВР, суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим  Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.
У відповідності до п. 1 ст. 17  Закону № 296/95-ВР, за порушення вимог цього  Закону  до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів  (наданих  послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи, тощо - вчинене вперше - 1 гривня.
Судом першої інстанції встановлено, що під час розгляду справи по суті представник позивача не заперечував проти допущення позивачем порушення порядку проведення розрахунків в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, зокрема проведення розрахункових операцій без застосування реєстратора розрахункових операцій, не видача розрахункового документа встановленого зразка тощо. Протилежного під час офіційного з`ясування обставин позивачем не доведено, як у суді першої так і в суді апеляційної інстанції.
Отже, порушення позивачем вимог п. 1, 2, 12, 13 ст. З Закону України “Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг”; п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України; Наказ Міністерства доходів і зборів України № 481 від 16.09.2013 “Про затвердження форми книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення” підтверджуються належними та допустимими доказами.
З врахуванням викладеного вище, відповідачем правомірно застосовано штрафні (фінансові) санкції за вказаними порушеннями до позивача, тому податкове повідомлення-рішення № 0002570506 від 17.01.2020 року є правомірним та скасуванню не підлягає.
Отже, приймаючи оскаржуване рішення контролюючий орган діяв правомірно та у межах наданих йому повноважень, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи ж апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належну правову оцінку.
Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. 
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Колегія суддів зазначає, що приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, отже врахування рішень судів апеляційної інстанції та рішень ВАСУ нормами права не передбачено, а тому колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на такі  рішення 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає,  що  суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вище викладені обставини у справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
  Повний текст постанови складено та підписано 22 червня року.

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                    А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                    І. Г. Ступакова