ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 червня 2021 року

м. Харків

справа № 638/17414/20

провадження № 22-ц/818/3257/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач – Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Латки І.П. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 17 березня 2021 року), - 
в с т а н о в и в:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Перша Харківська міська державна нотаріальна контора про зняття арешту.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивачі зазначають, що ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , була постановлена не в порядку забезпечення позову, а в порядку виконання судового рішення на підставі ст. ст. 362, 380 ЦПК України. При цьому наразі у відділі державної виконавчої служби не перебуває на примусовому виконанні відкритих виконавчих проваджень, за якими вони є боржниками.  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року про забезпечення виконання судового рішення втратила сенс; тоді як наявність арешту на належне їм майно позбавляє їх права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Крім того, позивачі зазначають, що наявність арешту також позбавляє їх права оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надав клопотання про розгляд справи без участі їх представника; зазначив, що вирішення питання щодо задоволення позовних вимог залишають на розсуд суду.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додатково рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час постановлення ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , так і на час звернення до суду із позовом, у разі вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом постановлення відповідної ухвали, скасування вжитих судом заходів забезпечення позову проводиться шляхом подання відповідної заяви про скасування таких заходів, яка розглядається судом, що розглядав справу та в межах цієї ж справи. Ухвала про забезпечення позову може бути скасована судом, який розглядає або розглядав справу в рамках цієї ж справи. Таким чином, подання окремого позову про зняття арешту на майно, накладеного ухвалою суду для забезпечення позову, не є належним способом захисту. Посилання позивачів на те, що ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року не зберіглась, є безпідставним оскільки порядок відновлення втраченого судового провадження регулюється розділом Х ЦПК України.
Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, убачається, що вищевказана квартира знаходиться під обтяженням на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року (а.с.7).
На замовлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Комунальним підприємством «Харківське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради позивачці було надано копію ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.8).
Так, встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року розглянуто подання судового виконавця Дзержинського районного суду про подальше виконання рішення у справі №3-3 про стягнення боргу з  ОСОБА_3 та   ОСОБА_2 ; було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.9).
При цьому позивачка ОСОБА_1 , на майно якої в тому числі накладено арешт, не була боржником.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.13).
Згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20 листопада 2020 року вбачається, що перевіркою даних автоматизованої системи виконавчого провадження, відповідно якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії, встановлено, що станом на 20.11.2020 року та на 11.12.2020 року у відділі на примусовому виконанні не перебувають відкриті виконавчі провадження, за якими боржниками є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 10, 32).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що наявні підстави для зняття арешту з квартири, яка належить їм на праві власності, оскільки накладений арешт позбавляє їх права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном. При цьому вони не є боржниками за відкритими виконавчими провадженнями. Крім того, наявний арешт позбавляє їх права оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 . З урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.43-44) позивачі просили суд:
1) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_4 – квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 5536982 від 23.08.2007 року, реєстратор Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, арешт на майно накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року; 
2) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_2 – квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 5536958 від 23.08.2007 року, реєстратор Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, арешт на майно накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року;
3) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_3 – квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 5536931 від 23.08.2007 року, реєстратор Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, арешт на майно накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 1998 року.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Матеріали справи свідчать про те, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 листопада 1994 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . (а.с.6). Натомість вказана квартира перебуває під обтяженням на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року (а.с.9).
При цьому згідно відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20 листопада 2020 року вбачається, що перевіркою даних автоматизованої системи виконавчого провадження, відповідно якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії, встановлено, що станом на 20.11.2020 року та на 11.12.2020 року у відділі на примусовому виконанні не перебувають відкриті виконавчі провадження, за якими боржниками є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 10, 32).
Обгрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  посилалися на те, що накладений арешт позбавляє їх права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном; тоді як вони не є боржниками за відкритими виконавчими провадженнями. Крім того, наявний арешт позбавляє їх права оформити спадщину після смерті ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Арешт на спірну квартиру накладений судом першої інстанції 02.06.1998 року у порядку виконання судового рішення на підставі закону, чинного на той час, а не в порядку вжиття заходів забезпечення позову, як зазначив суд першої інстанції.
Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Наразі позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право власності у повній мірі, в тому числі позбавлені можливості оформити спадкові права після смерті ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вищевказана квартира знаходиться під обтяженням на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року (а.с.7).
Колегія суддів вважає, що наявні підстави для зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності, накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року, реєстраційний номер обтяження 5536982, з урахуванням дотримання принципів правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.
Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, наявні підстави для зняття арешту з майна.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року – скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Зняти арешт з нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності, накладений на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 червня 1998 року, реєстраційний номер обтяження 5536982.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 17.06.2021 року.