22-ц/804/547/21 
                                                                                265/7236/19 

П О С Т А Н О В А
Іменем України
                                                                                              Єдиний унікальний номер 265/7236/19
                                                                                              Номер провадження  22-ц/804/547/21
          06 квітня 2021 року                                                                                      місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів -Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.
                 за участю секретаря - Лазаренко Д.Т., 
         сторони:
позивачка - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , Департамент по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Козлова Д.О., повний текст якого складено 20 листопада 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , в обгрунтування  якого зазначила, що з 09 серпня 2014 року вона  перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Після реєстрації шлюбу позивачка  переїхала проживати за місцем мешкання чоловіка в квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син -  ОСОБА_5 , після народження якого родина продовжувала мешкати  у вказаному житловому приміщенні.  01 квітня 2018 року ОСОБА_4 загинув у ДТП і  після його смерті ОСОБА_1   разом з сином залишились проживати у спірній квартирі. Позивачка посилалась на те, що оскільки вона та її малолітній син ОСОБА_5 вселилися  в квартиру АДРЕСА_2 зі  згоди ОСОБА_4   і його матері - відповідачки ОСОБА_2 , вони з дитиною набули право користування  цим житловим приміщенням. Натомість, на початку червня 2019 року, повернувшись додому, позивачка  виявила, що в спірній квартирі були змінені замки, де залишились її особисті речі та речі дитини. Відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що саме вона змінила замки в квартирі, відмовившись віддати особисті речі позивачки та її дитини, передати нові ключі, тим самим  позбавила їх  житла. 
З огляду на викладені обставини, ОСОБА_1   просила суд визнати за нею та її сином- ОСОБА_4 право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та вселити їх в дане житлове приміщення. 
У травні 2020 року позивачкою було подано позовну заяву про збільшення позовних вимог,  в обґрунтування якої ОСОБА_1 зазначила те, що  Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області ОСОБА_2 було видано свідоцтво на право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2   від 25 червня 2018 року на підставі наказу № 51258/н від 25 червня 2019 року. Позивачка посилалась на те, що оскільки визначальною умовою для участі особи у приватизації житлового приміщення є факт постійного мешкання у квартирі, а не факт реєстрації, зазначені свідоцтво про право власності на житло та наказ, на підставі якого воно було видане ОСОБА_2 , є недійсними, оскільки у приватизації спірної квартири також мали приймати участь позивачка та її малолітня дитина, як особи, які постійно мешкали у спірному житловому приміщенні. З урахуванням зазначеного є недійсним також рішення державного реєстратора від 19 липня 2018 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, оскільки житлові права позивачки та її малолітньої дитини були порушені. 
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею та її сином- ОСОБА_4 право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та вселити їх в дане житлове приміщення; визнати недійсним та скасувати наказ Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області від 25 червня 2018 року про передачу у власність ОСОБА_2 квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним свідоцтво на право власності від 25 червня 2018 року, номер запису у реєстровій книзі 51258, видане  Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради на ім`я  ОСОБА_2 на квартиру,  що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати недійсним та скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42137463 від 19 липня 2018 року, прийняте державним реєстратором Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Корніловим Н.О.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2020 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.
  Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка та її малолітній син ОСОБА_5 не набули право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки письмова згода на їх вселення  відсутня.  Крім того, суду не надано належних доказів того, що позивачка та наймач ОСОБА_2 вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Спірне житлове приміщення не було постійним місцем проживання позивачки ОСОБА_1 та її сина, які були  зареєстровані в іншому житловому приміщенні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Після смерті чоловіка позивачка з дитиною добровільно покинули спірне житлове приміщення.
Крім того, місцевий суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання  недійсним та скасування наказу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області від 25 червня 2018 року про передачу у власність ОСОБА_2 спірної квартири, визнання  недійсним свідоцтва на право власності на дане житлове приміщення  та визнання недійсним та скасування рішення та запис про державну реєстрацію права власності відсутні, оскільки приватизація спірної квартири була проведена у відповідності з вимогами закону, оскільки ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_8   були зареєстровані за іншою адресою і у спірній квартирі постійно не мешкали.  
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені  доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_3 ,  посилаючись на порушення судом першої інстанції  норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Скарга мотивована тим, що визначальною умовою для участі особи у приватизації житлового приміщення є саме факт постійного мешкання у квартирі, а не факт реєстрації у зазначеній квартирі, тому, свідоцтво про право власності на спірне  житлове приміщення, видане на ім`я ОСОБА_2 , є недійсним, оскільки у приватизації спірної квартири насамперед мала приймати участь  позивачка та її дитина, які постійно мешкали у даній квартирі. Крім того, місцевий суд не врахував обставини справи, а саме те, що позивачка після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 08 серпня 2014 року  переїхала проживати за місцем мешкання чоловіка в квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син -  ОСОБА_5 , після народження якого родина продовжувала мешкати  у вказаному житловому приміщенні.  01 квітня 2018 року ОСОБА_4 загинув у ДТП і  після його смерті ОСОБА_1   разом з сином залишились проживати у спірній квартирі, проте, на початок червня 2019 року ОСОБА_1 та її дитина самовільно та примусово були виселені зі спірного житлового приміщення відповідачкою.
Доводи і заперечення інших учасників справи.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_2 та Маріупольська міська рада Донецької області, посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення  вимогам законності та обґрунтованості, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Представник позивачки - адвокат Алексєєнко В.О. у судовому засіданні апеляційного суду  підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Відповідачка та її представник - адвокат Моргунов С.В.  у суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Інші учасники справи до суду не з`явились,  про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування  виконкому Маріупольської міської ради Донецької області направив до апеляційного суду заяву, в якій просив  розглянути справу без його участі.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене рішення суду  відповідає зазначеним вимогам закону.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Згідно із ордером № 1337 від 08 липня 1983 року, виданим на підставі протоколу засідання комісії виконкому Жданівської міської ради від 06 липня 1983 року № 27,  квартира за адресою: АДРЕСА_2 була виділена  ОСОБА_9 та членам його родини -  дружині ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_10 (т.1, а. с. 117).
У зв`язку зі смертю ОСОБА_9 , відповідно до наказу Житлово-комунального підприємства «Азовжитлокомплекс» № 189 від 03 серпня 2005 року, з  ОСОБА_2 був укладений договір найму вищезазначеного житлового приміщення (т.1, а. с. 105).
Відповідно до копії особового рахунку на квартиру АДРЕСА_2 вбачається, що у даному  житловому приміщенні зареєстрована наймач ОСОБА_2 з 1984 року, а також були зареєстровані чоловік наймача ОСОБА_9 з 1983 року по 2005 рік, донька наймача ОСОБА_10 з 1984 року по 2005 рік, син наймача ОСОБА_4 з 1988 року по 10 квітня 2018 року (т.1, а. с. 118, 139).
25 червня 2018 року, на підставі наказу Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради Донецької області від 25 червня 2018 року № 51258/н, відповідачці ОСОБА_2 було видане  свідоцтво про право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 41, 144).       
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 травня 2020 року державним реєстратором Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Корніловим Н.О. ухвалено рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,  індексний номер 42137463 від 19 липня 2018 року  (т.1, а. с. 96-97).
Також встановлено, що  09 серпня 2014 року між позивачкою  та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними свідоцтвами,  виданими Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, (т. 1 а.с.7-8).
Відповідно свідоцтва про смерть, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 574, вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а. с. 9).
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
          Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
          До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
      Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
       Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
        Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
         Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.
         Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.
         При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
        Судом першої інстанції встановлено, що позивачка вселилась до квартири, що  розташована за адресою: АДРЕСА_2 , як дружина члена сім`ї наймача ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу з останнім у 2014 році з усної згоди наймача для тимчасового проживання. Крім того, встановлено, що ОСОБА_1   у спірному житловому приміщенні зареєстрована не була. Також  не була зареєстрована у даному житловому приміщенні народжена у подружжя 13 березня 2015 року дитина ОСОБА_5 , при цьому, як позивачка, так і  дитина були зареєстровані в будинку матері останньої за адресою: АДРЕСА_3 . Належних доказів ведення спільного господарства позивачки з наймачем,  суду не надано. Показаннями свідків підтверджено, що після смерті чоловіка позивачка з дитиною виїхала зі  спірного житлового приміщення.
       За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивачкою не доведено факту набуття нею та малолітньою дитиною ОСОБА_4 права  користування спірним жилим приміщенням та вселення в нього на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, ведення спільного господарства.
        Крім того, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
        Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
          За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
        Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
         Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству України від 15 вересня 1992 року № 56 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (далі - Положення), яким визначено порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню.
         Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18 Положення).
        При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (пункт 20).
        Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватизація відповідачкою спірної квартири є законною та такою, що здійснена із дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки на момент її вчинення у спірній квартирі проживала лише наймач. Члени сім`ї наймача, які би постійно проживали в квартирі разом з наймачем або за якими би зберігалось право на житло, відсутні.
       Апеляційний суд відхиляє аргументи  апеляційної скарги про те, що приватизація спірної квартири відбулась у порушенням вимог закону, так як  позивачка та її малолітній син набули право користування цим житловим приміщенням, в якому постійно мешкали, оскільки на користь таких доводів  позивачкою не надано належних та допустимих доказів.    
        Інші  доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення. 
         Таким чином, доводи апеляційної  скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої  інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
         За таких обставин, апеляційну скаргу, необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої  інстанції -  залишити без змін. 
          Керуючись ст. ст. 367, 374,375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 ,  залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2020 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Судді:

Повний текст постанови складено 09 квітня 2021 року.  

Суддя: