ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" червня 2021 р.           Справа№ 910/20306/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Козир Т.П.
суддів:            Коробенка Г.П. 
          Кравчука Г.А. 
 
 при секретарі Вага В.В.
за участю представників сторін:
від позивача: Марківа Н.В. орд. від 14.05.2021;
від відповідача: Лабунської М.П. дов. від 01.02.2020; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо"  та Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2021 (повний текст складено 19.04.2021)
у справі №910/20306/20 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо" 
до Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY" 
про стягнення 1 839 839, 60 грн,

УСТАНОВИВ:
У грудні  2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо"  (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва  з позовом до Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY"  (далі - відповідач), у якому просило стягнути 1 839 839, 60 грн, у тому числі: 1 327 366,50 грн відсотків за користування кредитом, 64 749,59 грн 3% річних та 447 723,533 грн інфляційних втрат коштів за період з 20.02.2017 по 18.01.2018.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.03.2007 між ТОВ "Банк "Фінанси та кредит" та відповідачем був укладений договір про невідновлювальну кредитну лінію №639v-01-07, згідно якого відповідачу наданий кредит. За результатами електронних торгів позивач 10.07.2017 придбав право вимоги до відповідача за вказаним договором і рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 року у справі №910/4502/17 з відповідача на користь позивача було стягнуто 7097176,80 грн основного боргу по кредиту, а також відсотки за користування кредитом за період з 26.06.2009 по 18.01,2017, пеню  та 3% річних і інфляційні втрати за період з 18.12.2016 по 20.02.2017. Відповідач рішення суду виконав лише 19.01.2018, тому позивач просить стягнути відсотки за користування кредитом, 3% річних та інфляційні втрати коштів, нараховані по суму заборгованості по день її сплати.
Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що за умовами договору строк повернення кредиту було встановлено до 22.03.2022, однак уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" звернулась 16.12.2016 з вимогою погасити усю суму кредиту зі строком погашення один день, чим змінено строк виконання зобов`язань, а згідно правових позицій Великої Палати Верховного Суду  (справа №444/9519/12) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. Крім того, відповідачем було заявлено про пропуск позовної давності з усіх позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, тому просив застосувати позовну давність до цих вимог.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 березня 2021  позов задоволено частково.
З Приватного акціонерного товариства на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо"  - 64 749 грн 59 коп. 3% річних, 447 723 грн 53 коп. інфляційних втрат та 7687 грн 09 коп. судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.          
Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "F & С REALTY"  звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у позові повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального права, оскільки судом не було враховано те, що відповідачем не було в добровільному порядку визнано та перераховано суму боргу за кредитним договором, а рішення суду виконано в ході примусового виконання державним виконавцем (ВП №55142119), і останній платіж (зі сплати процентів) в добровільному порядку відбувся 25.10.2017, тому відсутнє переривання перебігу позовної давності. Також просить долучити додаткові докази щодо виконавчого провадження.
Також не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитними коштами за період з 20.02.2017 по 18.01.2018 на суму 1 327 366,50 грн та стягнути вказані відсотки, а в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовані норми матеріального права, оскільки за умовами договору строк повернення кредиту було встановлено до 22.03.2022, тому відповідач має сплатити відсотки за користування кредитом до дня повернення позики, а правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 не підлягають застосуванню до правовідносин сторін, оскільки були прийняті за інших обставин справи (розглядалось споживче кредитування без визначення строку дії кредитного договору), а у інших справах касаційний суд неодноразово визначав протилежну позицію (постанови Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі №6-14цс14, від 12.11.2014 у справі №6-167цс-14, від 29.12.2015 у справі №6-249цс15).
09.06.2021 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що пред`явивши вимогу про дострокове погашення кредитного договору позивач змінив строк погашення кредиту, після чого припиняється нарахування відсотків за користування кредитом і пені (правові позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц).
22.06.2021 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що позивачем заборгованість була сплачена добровільно шляхом перерахування коштів з власного рахунку на рахунок позивача, а не в процесі примусового виконання рішення суду, тому строк переривався і не сплив. Також заперечує проти долучення доказів, доданих відповідачем до апеляційної скарги, оскільки відповідачем не підтверджено наявності причин неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі позивача, і просив її задовольнити, також заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача, і просила її задовольнити, також заперечила проти задоволення апеляційної скарги позивача.
Розглянувши клопотання відповідача про долучення додаткових доказів, апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Частиною 3 ст. 269 ГПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідачем до апеляційної скарги додано копії кредитного договору від 27.03.2007, додаткової угоди від 17.06.2009, судових рішень у справі №910/4502/17 та постанов державного виконавця у виконавчому провадженні №55142119 (щодо виконання рішення у справі №910/4502/17).
В якості причин неможливості подання цих доказів суду першої інстанції відповідач посилається на те, що документи щодо обставин виконання боргу знаходились в залізній шафі, ключ від якої знаходився у бухгалтера товариства Чемерисової Т.І., яка в цей час хворіла на COVID-19.
Однак, відповідачем не надано доказів, які підтверджують вказані обставини. Крім цього, провадження у справі було відкрито 28.12.2020, рішення судом прийнято 24.03.2021, отже, відповідач мав достатньо часу для отримання цих доказів (у тому числі з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень) і подання їх суду.
Відповідно до ч.4  ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи викладене, додані до апеляційної скарги нові докази не приймаються судом, оскільки прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто, без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги позивача і відповідача, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи 27 березня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та кредит" (правонаступником якого стало АТ "Банк "Фінанси та кредит"), як банком, та Закритим акціонерним товариством "F & C REALTY" (наразі - ПрАТ "F & C REALTY"), як позичальником, було укладено договір про невідновлювальну кредитну лінію №639v-01-07 (далі - кредитний договір, договір), який включає в себе додаткові угоди, які є невід`ємною частиною кредитного договору.
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору (у відповідності до додаткової угоди від 04.02.2008) банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію  на загальну суму 1  626  819,00 доларів США.
До кредитного договору були укладені додаткові угоди: від 02.04.2007, від 10.06.2007, від 10.10.2007, від 10.01.2008, від 04.02.2008, від 10.04.2008, від 10.06.2008, від 10.10.2008, від 08.01.2009, від 10.04.2009, від 17.06.2009, від 30.06.2009, від 10.07.2009, від 26.08.2009, від01.10.2009, від 02.10.2009, від 10.02.2011, від 19.12.2011, від 14.11.2012, від 05.10.2015.
Зокрема, додатковою угодою від 17.06.2009, відповідно до п.1, було змінено назву договору і викладено в наступній редакції: "Договір про мультивалютну кредитну лінію №639v-01-07 від 27.03.2007" та викладено договір в новій редакції.
Додатковою угодою від 05.10.2015 встановлено, що сума ліміту загальної заборгованості за кредитом становить 8  569  550,88 грн, зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків згідно п.п. "а" п. 3.1. даного договору, а за користування кредитними коштами з моменту укладення в п.п. "б", "в" п. 3.1. даного договору, виплатити відсотки в збільшеному розмірі.
Згідно додаткової угоди від 01.02.2011 внесено зміни до кредитного договору та встановлено процентні ставки визначені в п.3.1.
Відповідно до п. 6.1 договору, банк має право вимагати повернення виданих кредитних коштів і виплату відсотків за весь період користування кредитом до наступного терміну, вказаного в п. 2.. даного договору, а боржник зобов`язаний повернути отриманий кредит і виплатити всі відсотки протягом 1 дня з моменту отримання вимоги банку.
Згідно п. 8.1 договору якщо сплачені позичальником банку грошові кошти недостатні для погашення виниклої до цього моменту загальної суми заборгованості, то погашення заборгованості проводиться в такому порядку: в першу чергу погашаються відсотки за користування кредитними коштами, в другу чергу погашається основний борг по кредиту, а в третю чергу погашається неустойка (штраф, пеня).
Відповідно до п. 8.1 договору (в редакції додаткової угоди від 17.06.2009), у разі, якщо сплачені позичальником банку грошові кошти є недостатніми для погашення виниклої до цього моменту загальної суми заборгованості, то черговість та об`єми погашення встановлюються на розсуд банку.
У подальшому публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" було віднесено до категорії неплатоспроможних, відкликано його ліцензію та розпочато процедуру ліквідації. 
На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №2724 від 08.12.2016 "Про затвердження умов продажу активів АТ "Банк "Фінанси та Кредит", у відповідності з нормами ст.  51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 №388, 18.01.2017 відбулися електроні торги за лотом №Q3919625218b967, за результатом яких переможцем визнано позивача, а також сформовано протокол електронних торгів №UA-EA-2016-12-19-000050.
За результатами електронних торгів 10.02.2017 АТ "Банк "Фінанси та кредит" укладено з переможцем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО", як новим кредитором за договором про відступлення права вимоги (далі - договір відступлення), відповідно до п. 1 якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - боржник, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за договором про кредитну лінію у формі овердрафту, договором про відновлювальну кредитну лінію, договором іпотеки, договором застави товарів в обороті, договором поруки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - основні договори, надалі за текстом - права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
Додатком №1 до договору відступлення, було складено реєстри договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами. Відповідно до зазначеного реєстру договорів ПАТ "Банк "Фінанси та кредит", відступило на користь ТОВ "Фінансова компанія "ЛОКО" право вимоги до ПрАТ "F&C REALTY" за договором про невідновлювальну кредитну лінію №639v-01-07 від 27.03.2007 з усіма додатковими угодами до договору, які є його невід`ємною частиною, сума заборгованості за кредитним договором становить: основного боргу 7  097  176,80 грн, проценти 1  941  581,55 грн - разом 9  038  758,35 грн.
У березні 2017 року позивач звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 88  806  581,86 грн з яких: заборгованість за кредитом, прострочена  - 7  097  176,80 грн; заборгованість по простроченими процентами - 1  941  581,55 грн; пеня у розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого кредиту та відсотків - 443  765,89 грн; 3% річних від суми простроченого кредиту та відсотків - 47  546,35  грн;  інфляційні втрати від суми простроченого кредиту та відсотків - 136  568,64  грн;  штраф згідно п.7.3 за несвоєчасне подання фінансової звітності, порушено п.п.4.4, 5.3-5.6 кредитного договору - 52  759  961,75 грн; штраф згідно п.7.4 за не укладання договору іпотеки нерухомості у м.  Києві, порушено п.5.1, п.7.4 кредитного договору  - 4396663,48 грн; штраф за несанкціоноване відкриття поточних рахунків у інших банках, порушено п.8.3 кредитного договору  - 21  983  317,40 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2017 та набрало законної сили 05.12.2017, позов задоволено частково, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" основний борг по кредиту в розмірі 7  097  176 грн 80 коп., 974  906 грн 73 коп. відсотків за користування кредитом, 443  500 грн 66 коп. пені, 47  517 грн 93 коп. 3% річних, 99  426 грн 34 коп. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в розмірі 23  410 грн 50 коп. В частині стягнення з відповідача 796  814,82 грн відсотків за користування кредитом, провадження у справі припинено. В іншій частині позову відмовлено.
Вказаним рішенням, зокрема, було встановлено, що 14.12.2016 листом вих. №3-243100/12874 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси і Кредит" звернулась до ПрАТ "F & C REALTY" з повідомленням про усунення порушених умов договору про мультивалютну кредитну лінію №639-01-07 від 27.03.2007, що зумовлене порушенням позичальником основного зобов`язання за кредитним договором, що порушує права та інтереси банку та всіх наступних кредиторів (боржник отримав вимогу 16.12.2016), а також повідомила, що термін погашення основної заборгованості відповідача перед банком за кредитним договором є таким, що настав.
Також рішенням суду у справі №910/4502/17 встановлено, що кредитор (Банк) свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, встановлена наявність у відповідача заборгованості по сплаті кредиту, а також факт відступлення права вимоги за договором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо".
Відповідно до  ст. 75 ГПК України вказані обставини не підлягають повторному доказуванню.
Рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17 було виконано відповідачем у повному обсязі 19.01.2018, що підтверджується платіжним дорученням №1106 від 19.01.2018, з якого вбачається, що ПрАТ "F & C REALTY" з рахунку у ПуАТ "КБ "Акордбанк" перерахувало ТОВ "ФК "Локо" на рахунок у АБ "Укргазбанк" грошові кошти в сумі 8 685 938,96 грн з призначенням платежу "Оплата зобов`язання за постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2017 по справі №910/4502/17, без ПДВ".
У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 1 327 366, 50 грн відсотків за користування кредитними коштами (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018), 3% річних у розмірі 64 749,59 грн (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018) та інфляційних втрат у розмірі 447 723, 53 грн (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018), які нараховані на суму боргу за кредитом.
Заперечуючи проти вказаних вимог, відповідач посилався на те, що у зв`язку із отриманням 16.12.2016 вимоги погасити усю суму кредиту (зі строком погашення один день) змінено строк виконання зобов`язань, тому позивач втратив право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також позивачем пропущено позовну давність з вимог про стягнення 3% річних та інфляційних.
За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами не підлягають задоволенню, оскільки кінцевим строком сплати кредиту за договором є 17.12.2016, тому відсутні правові підстави для нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом в період з 20.02.2017 по 18.01.2018. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат коштів, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна давність переривалась добровільним виконанням відповідачем зобов`язань (повна сплата 19.01.2018), у зв`язку облік вказаного строку розпочався спочатку і позов подано в межах трирічної позовної давності.
Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
                    Так, відповідно до положень ст. 1054 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.  
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
          Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
          Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
          Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
  Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6  ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідні правові позиції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 №444/9519/12, від 04.07.2018 №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 №202/4494/16-ц, від 19.05.2020 у справі №910/23028/17 та підтримано сталою практику Касаційного господарського суду у складі  Верховного Суду.
Більш того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 №202/4494/16-ц також зауважено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Посилання позивача на постанови Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі №6-14цс14, від 12.11.2014 у справі №6-167цс-14, від 29.12.2015 у справі №6-249цс15, не беруться судом до уваги, оскільки У постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення спорів суди мають ураховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Зі змісту рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 у справі №910/4502/17 вбачається, що у зв`язку з неплатоспроможністю банку уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" 16.12.2016 звернулась до ПрАТ "F & С REALTY" з вимогою погасити усю суму кредиту за Кредитним договором із строком погашення в 1 (один) день, та, таким чином, пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, яке відбулося 16.12.2016 є зміною строку виконання зобов`язання. Отже, кінцевим строком сплати кредиту за договором є 17.12.2016.
Таким чином, враховуючи зміну строку виконання зобов`язання за договором до 17.12.2016, та правові позиції Верховного Суду, відсутні правові підстави для нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом в період з 20.02.2017 по 18.01.2018, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Однак, належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
          Матеріалами справи підтверджується, що зобов`язання відповідачем були виконані у повному обсязі лише 19.01.2018, отже, грошове зобов`язання є простроченим.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору в частині обов`язку розрахуватися, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах від 29.012019 у справі №910/11249/17, від 28.10.2018 у справі №913/70/18 тощо.
Позивачем нараховані та заявлені до стягнення 3% річних у розмірі 64749,59 грн (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018) та інфляційних втрат у розмірі 447 723, 53 грн (за період з 20.02.2017 по 18.01.2018), які нараховані на суму боргу за кредитом в розмірі 7 097 176,80 грн.
Перевіривши розрахунок, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок зроблений вірно і ці позовні вимоги є обґрунтованими.
Однак, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності до цих позовних вимог.
Згідно з положеннями ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у  межах  якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 ЦК України).
Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після  цього - у випадку встановленого порушення і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.
Згідно приписів ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).
У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Так, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №916/1263/15-г, та Верховного Суду,  викладені у постанові від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15).
Матеріалами справи підтверджується, що платіжним дорученням від 19.01.2018 саме відповідач сплатив на користь позивача залишок заборгованості за кредитним договором, розмір якої було підтверджено судовим рішенням, отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку із вчиненням вказаних дій строк позовної давності переривався,  новий облік позовної давності почався 20.01.2018 і закінчується 20.01.2021 включно, а позов було подано 21.12.2020, в межах трирічної позовної давності.  
Доводи відповідача про те, що вказані кошти були стягнуті в ході примусового виконання рішення суду, спростовуються змістом платіжного доручення від 19.01.2018 та не впливають на вирішення питання щодо переривання перебігу позовної давності.
Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність позивачем не пропущена, а тому  позовні вимоги про стягнення 3% річних і інфляційних втрат коштів підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи обох апелянтів по суті  їх скарг в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами  для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду  міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування чи зміни відсутні. 
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати позивача і відповідача, пов`язані з апеляційним розглядом справи, покладаються на них та не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" "Локо"  та Приватного акціонерного товариства "F & С REALTY"  залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від  24 березня 2021 року - без змін.
2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повний текст постанови складено 01.07.2021.

Головуючий суддя                                                            Т.П. Козир 

Судді                                                                                Г.П. Коробенко

                                                                                Г.А. Кравчук