ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 300/3029/20 пров. № А/857/515/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 04 грудня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Микитюком Р.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - ГУ ПФУ, відповідач), оформлену у вигляді листа №3202-3168/Г-02/8-0900/20 від 13.10.2020, у здійсненні розрахунку та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії та зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.02.2011 по справі №0907/2-а-5483/11, за період з 01.01.2011 по 22.07.2011 включно в розмірі 35924,84 грн, по день фактичної виплати пенсії, а саме по 30.09.2020.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.12.2020 позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на законодавчому рівні відповідальність за своєчасну виплату коштів по рішенню суду покладено на Державну казначейську службу. Вказує, що виплата на виконання рішення суду має разовий характер і не підпадає під визначення доходів, передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Вважає, що ГУ ПФУ не порушено порядку та строків, передбачених Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №440 від 03.09.2014, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що з 01.01.2011 ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ.   
Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.02.2011 по справі №0907/2-а-5483/11, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012, визнано протиправними дії УПФУ в м. Івано-Франківську щодо відмови у перерахунку та виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності згідно ст.ст. 49, 50, 54, 67, 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано УПФУ в м. Івано-Франківську нарахувати державну та щомісячну додаткову пенсії ОСОБА_1 , як інваліду ІІ групи, захворювання якого пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС відповідно до ст.ст. 49, 50, ч.4 ст.54 цього Закону з 01.01.2011, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому Законом України про Державний бюджет України на відповідні роки, та виплатити йому невиплачену суму.
На виконання рішення суду УПФУ в м. Івано-Франківську здійснило перерахунок пенсії позивачу та нарахувало суму недоотриманої державної та додаткової пенсії за період з 01.01.2011 по 22.07.2011, проте не здійснило виплату коштів, що підтверджується повідомленням УПФУ №221/Г-8 від 02.01.2013.
Через тривале невиконання судового рішення, позивач був вимушений звернутися до Європейського суду з прав людини.
Фактичну виплату нарахованих коштів, згідно рішення суду в загальній сумі 35924,84 грн, було здійснено 30.09.2020, що підтверджується банківською випискою від 02.10.2020.
02.10.2020 позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про нарахування та виплату йому компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Листом ГУ ПФУ №3202-3168/Г-02/8-0900/20 від 13.10.2020 позивача було повідомлено про те, що відповідно до п.20 Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №440 від 03.09.2014, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Не погодившись з такими діями відповідача позивач звернувся до суду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також з метою усунення допущених відповідачем у спірних правовідносинах порушень, є протиправна відмова ГУ ПФУ, оформлена листом №3202-3168/Г-02/8-0900/20 від 13.10.2020 у здійсненні розрахунку та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської від 23.02.2011 по справі №2а-5483/11/0907, за період з 01.01.2011 по 22.07.2011 включно в розмірі 35924,84 грн, по день фактичної виплати пенсії, а саме по 30.09.2020 та зобов`язання ГУ ПФУ здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 , компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, відповідно до  Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі - Закон №2050-ІІІ), яка була нарахована та виплачена на підставі постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської від 23.02.2011, за період з 01.01.2011 по 22.07.2011 включно в розмірі 35924,84 грн, по день фактичної виплати пенсії, а саме по 30.09.2020.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 (далі - Порядок №159).
Відповідно до ст.1 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Частиною першою статті 2 цього Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру : пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ч.2 ст.2 Закону №2050-ІІІ).
Пунктом 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Відповідно до п.3 Порядку №159, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат) підлягають компенсації разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Вказане свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Разом з тим, дія зазначених нормативно-правових актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 по справі №681/423/15-а, від 20.02.2018 по справі №522/5664/17, від 21.06.2018 по справі №523/1124/17, від 03.07.2018 по справі №521/940/17, від 05.10.2018 по справі №127/829/17, від 14.05.2019 по справі №487/6312/16-а, яка в силу положень ч.5 ст.242 КАС України має бути врахована при розгляді цієї справи.
Європейський суд з прав людини у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу. 
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 04 грудня 2020 року по справі №300/3029/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар