ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 травня 2021 року           справа №200/13312/18-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021р. у справі №200/13312/18-а (головуючий І інстанції суддя Логойда Т.В., у повному обсязі складено 11 січня 2021 року у м. Слов`янську Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа: Державна судова адміністрація України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                                      УСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, третя особа: Державна судова адміністрація України, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача – територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року в сумі 1677823,98 грн., з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. 
В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Верховного Суду від 01.02.2018 року було частково задоволено його позов до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови, внаслідок чого визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 05 липня 2012 року № 5126-VІ «Про звільнення судді», якою його було звільнено з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року йому не нарахували та не виплатили. Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області листом від 22 жовтня 2018 року № 05-1467/18 повідомило про те, що Територіальне управління не має правових підстав для вирішення питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням його з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області; крім того, зазначений період без відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, не може вважатися вимушеним прогулом. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 677 823,98 грн. з вирахуванням з вказаної суми шляхом сплати з неї належних до сплати податків і зборів. 
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01.02.2018, яка стала підставою для поновлення повноважень ОСОБА_1 на посаді судді Слов`янського міськрайонного суду, не вирішувалось питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, з огляду на положення, яке визначає правовий статус суддя, порядок його призначення і звільнення, позивач не має права на отримання середнього заробітку за вказаний період.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Обставини справи.
Указом Президента України від 31 серпня 2004 року № 1026/2004 позивача призначено на посаду судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.
14 грудня 2004 року позивачем прийнято присягу судді.
Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2010 року, позивач обраний на посаду судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області безстроково.
29 травня 2012 року Вища Рада Юстиції прийняла рішення № 748/0/15-12 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області за порушення присяги.
05 липня 2012 року Верховна Рада України прийняла постанову № 5126-VІ про звільнення позивача з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку з порушенням присяги.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною постанови від 05 липня 2012 року № 5126-VІ відмовлено.
Не погодившись із зазначеним рішенням Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року, у лютому 2013 року позивач подав до Європейського суду з прав людини заяву проти України.
19 січня 2017 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 15073/13, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
Постановою Верховного Суду України від 07 серпня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року задоволено частково: постанову Вищого адміністративного суду України від 04 вересня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
Рішенням колегії суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 01 лютого 2018 року в справі № 800/341/17 (П/9901/18/18), позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання постанови незаконною - задоволено частково, визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 05.07.2012 року № 5126-VІ «Про звільнення судді».
12 вересня 2018 року наказом голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 12-к скасовано наказ від 13 липня 2012 року № 13-к про відрахування судді ОСОБА_1 13 липня 2012 року зі штату вказаного суду у зв`язку з порушенням присяги; наказано вважати ОСОБА_1 таким, що приступив до виконання обов`язків судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з 13 вересня 2018 року; продовжено виплачувати позивачу раніше встановлену щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 60 % посадового окладу як такому, що має стаж роботи станом на 16 липня 2012 року 28 років 07 місяців 06 днів; наказано відділ планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснити позивачу виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17 липня 2012 року.
Підставами для винесення цього наказу голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2018 року № 12-к була заява позивача, рішення Верховного Суду України від 01 лютого 2018 року №800/341/17 (П/9901/18/18) та рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 № 15073/13 від 19 січня 2017 року.
При цьому, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року позивачу нарахована та виплачена не була.
Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області від 22 жовтня 2018 року № 05-1467/18 позивача повідомлено про те, що відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У рішенні Верховного Суду від 01 лютого 2018 року № 800/341/17 (П/9901/18/18) судом не вирішено питання щодо виплати позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому Територіальне управління не має правових підстав для вирішення питання щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із звільненням з посади судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Крім того, зазначений період з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року без відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, не може вважатися вимушеним прогулом.
27 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 17.07.2012 по 12.09.2018 року. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у цій справі частково задоволено касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, рішення судів попередніх інстанцій скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому, суд касаційної інстанції визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу, проте зазначив, що судами не досліджено питання обчислення середньої заробітної плати, не визначений її розмір та відповідно не наведено розрахунок належних до стягнення сум. 
Судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду встановлено, що відповідно до наданого відповідачем розрахунку, який проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року включно, що підлягає виплаті позивачу в даній справі, становить 1 677 823,98 грн. (з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів).
Дані обставини не є спірними у справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до абз. 1, 3 та 4 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Абзацом 3 п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Пункт 10 Порядку передбачає коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадового окладу (тарифної ставки).
Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, визначено, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Відповідно довідки про середньомісячну заробітну плату позивача від 04 січня 2021 року №04-05/21, що складена на виконання ухвали суду Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Донецькій області відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 повні календарні місяці роботи (травень та червень 2012 року) становила 737,01 грн.
Кількість днів вимушеного прогулу позивача, на які поширюються вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу після звільнення, яке відбулося 16 липня 2012 року, а сама за період вимушеного прогулу з 17 липня 2012 року по 12 вересня 2018 року, - всього 1 557 робочий день.
Отже, виходячи з наведених вимог законодавства середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь, становить 1 677 823,98 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідній сумі з вирахуванням з вказаної суми шляхом сплати з неї належних до сплати податків і зборів (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивач не має права на отримання середнього заробітку з огляду на положення законодавства, яке визначає правовий статус судді, порядок його призначення і звільнення з огляду на наступне.
Матеріалами справи підтверджено, що правовою підставою для стягнення з відповідача заробітної плати позивачем визначено ст. 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» та наказ голови Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2018 року № 12-к, який є чинним.
Суд також враховує висновок викладений в постанові Верховного суду від 26 листопада 2020 року у даній справі, відповідно до якого висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу є обгрунтованими.
Зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року в справі № 200/13312/18-а – залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено 31 травня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                              Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                   Е.Г. Казначеєв

                                                                                                            Г.М. Міронова