ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року	Львів	Справа № 803/1413/16 пров. № А/857/3213/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Шевчук С.М.,  
суддів                                                                          Іщук Л.П., Кухтея Р.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 23 грудня 2020 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьк судом у складі головуючого судді Плахтій Н.Б., дата складання повного тексту рішення суду не зазначена) у справі № 803/1413/16 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області  про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, суд -  
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
 У вересні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила:
визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 22.08.2016 №0044931304;
зобов`язати відповідача подати до ГУ ДКС України у Волинській області висновок про відшкодування з Державного бюджету України на користь його 271258,00 грн бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2016 у даній справі, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017, позов задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 22.08.2016 №0044931304; зобов`язано Луцьку об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Волинській області подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з податку на додану вартість в розмірі 271258 гривень 00 копійок (а.с.81-89, 120-127).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.06.2020 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.02.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.201-211).
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 23 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 22 серпня 2016 року № 0044931304.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4068,87 грн (чотири тисячі шістдесят вісім грн 87 коп).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що не може вважатись об`єктивним висновок про те, що неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями не позбавляє права таких осіб на податковий кредит щодо операцій з придбання транспортних засобів, якщо були дотримані умови його формування, визначені Податковим кодексом України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Зазначає, що під час проведення контрольного заходу позивачем не надано доказів ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів, що має місце в розглядуваній справі. Також вказує, що оскільки транспортні засоби реєструються виключно за юридичними та фізичними особами, реєстрація транспортного засобу на приватного підприємця чинним законодавством не передбачена, тому технічний паспорт на автомобіль та причіп виписані на фізичну особу, як це передбачено законодавством. Таким чином, використання приватним підприємцем в оподатковуваних операціях сідельного тягача та напівпричепа рефрижератора, можливе лише по транспортним засобам, зареєстрованих на суб`єкта господарювання (а не на приватну особу). Отже, у зв`язку з реєстрацією транспортних засобів на фізичну особу, позивачем занижено податкові зобов`язання з ПДВ за травень 2016 року на суму 208049 грн. Також позивачем під час проведення перевірки не було доведено, що товари, які придбавалися згідно податкових накладних на загальну суму ПДВ 63208,7 грн призначаються для їх використання в операціях, що є господарською діяльністю платника податку, а саме підприємцем в ході проведення перевірки не надано актів виконаних робіт (послуг), довідок про виконання будівельних робіт або інших документів, що підтверджують використання вказаного товару, а також у підприємця відсутні кваліфіковані працівники по встановленню товарно-матеріальних цінностей. Отже, у зв`язку із використанням товарів у операціях, що не є господарською операцією платника податків, занижено податкові зобов`язання з ПДВ за травень 2016 року на суму 63208,7 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, платником податків на порушення положень ПК України  завищено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку у податковій декларації за травень 2016 року за загальну суму 271  258 грн. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу позивача та відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

 ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що Луцькою ОДПІ проведена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування суб`єктом підприємницької діяльності – фізичною особою ОСОБА_1 сум бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за травень 2016 року, що виникло за рахунок від`ємного значення ПДВ, що декларувалося в травні 2016 року, про що складено акт від 12.08.2016 №3729/13-04/ НОМЕР_1 (а.с.6-19).
Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 198.5 “а” статті 198, пункту 199.1 статті 199, пунктів 200.1, 200.4 “б” статті 200 ПК України, в результаті чого суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 завищено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку у податковій декларації за травень 2016 року на суму 271258,00     грн.
23.06.2016 Луцька ОДПІ на підставі акту перевірки від 12.08.2016 №3729/13-04/ НОМЕР_1 прийняла податкове повідомлення-рішення №00449311304, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 271258,00   грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 135629,00 грн (а.с.5).
Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом. 

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем для підтвердження операцій з придбання будівельних матеріалів в асортименті (цемент, металопрофіль, бруківку, піддони, плитку пінополістирольну, фарбу ґрунтувальну та інші) перевіряючим було надано копію договору постачання №13/03 від 13.03.2016, рахунки фактури та податкові накладні, якими підтверджено віднесення до податкового кредиту у травні 2016 року ПДВ в сумі 63208,70 грн (а.с.15-16). Факт придбання вказаних товарів та реальність цих господарських операцій підтверджується первинними документами та не заперечується відповідачем. Обставини щодо використання даних будівельних матеріалів в господарській діяльності позивача підтверджується декларацію про початок виконання будівельних робіт по АДРЕСА_1 , та декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності по вказаній вище адресі. Таким чином, встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що позивач має право на нарахування податкового кредиту на суму ПДВ 63208,70 грн по операціях з придбання товару (бруківка, цемент та піддони), який в подальшому був використаний при здійсненні будівельних робіт з ремонту автостоянки для паркування транспортних засобів, тобто, по операціях, що є господарською діяльністю платника податку. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що як з моменту придбання, так і по даний час позивач використовує вантажні транспортні засоби в межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях, відтак сума ПДВ 208049,00 грн, сплачена при митному оформленні даних автомобілів, правомірно віднесена підприємцем до податкового кредиту травня 2016 року. З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність висновків податкового органу щодо завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у податковій декларації за травень 2016 року на суму ПДВ 271258,00 грн, а відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Рішення в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання відповідача подати до ГУ ДКС України у Волинській області висновок про відшкодування з Державного бюджету України 271258,00 грн бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається. 
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно із пунктом 198.1 статті 198 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 цього ж Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. 
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. 
Підпунктом “а” пункту 198.5 статті 198 ПК України визначено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) регламентовано статтею 200 Податкового кодексу України.
Так, відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. 
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (пункт 200.2). 
У відповідності до вимог пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу –
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. 
Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави дійти висновку про те, що платник податків не має права на нарахування податкового кредиту по операціях, що не є господарською діяльністю платника податку або не підтверджені податковими накладними, митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно із   статтею 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”   первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої   статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”   підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Як слідує з акту перевірки від 12.08.2016 №3729/13-04/ НОМЕР_1 , контролюючий орган зазначив, що ФОП ОСОБА_1 до податкового кредиту травня 2016 року було включено ПДВ в сумі 63208,70 грн по операціях з придбання будівельних матеріалів. Однак в ході проведення перевірки підприємцем не було доведено, що товари, які придбавались згідно податкових накладних на загальну суму 63208,70 грн, призначаються для їх використання в операціях, що є господарською діяльністю платника податку, а саме: не надано актів виконаних робіт (послуг), довідок про виконання будівельних робіт типової форми або інших документів, що підтверджують використання придбаного товару, а також у підприємця відсутні кваліфіковані працівники по встановленню ТМЦ. З огляду на викладене відповідачем зроблено висновок про те, що позивач у зв`язку з використанням товарів у операціях, що не є господарською діяльністю платника податків, занизила податкові зобов`язання з ПДВ за травень 2016 року на суму 63208,70 грн.
Як встановлено судом, позивач у травні 2016 року придбала у ПП “Торгбудсервіс”, ТзОВ “Волиньсталь”, ТО “АУ БРУК”, ТзОВ “Фасад Експо”, ТзОВ “Епіцентр” будівельні матеріали в асортименті (цемент, металопрофіль, бруківку, піддони, плитку пінополістирольну, фарбу ґрунтувальну та інші). Для підтвердження операцій з придбання вищевказаного товару перевіряючим було надано копію договору постачання №13/03 від 13.03.2016, рахунки фактури та податкові накладні, якими підтверджено віднесення до податкового кредиту у травні 2016 року ПДВ в сумі 63208,70 грн (а.с.15-16). 
Факт придбання вказаних товарів та реальність цих господарських операцій підтверджується первинними документами та не заперечується відповідачем.
Фактичний вид діяльності позивача - надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, у підприємницькій діяльності позивач використовує 26 транспортних засобів (а.с.10), має офісне приміщення площею 45 кв.м. та стоянку для паркування транспортних засобів площею 4975,4 кв.м. (а.с.11). З метою здійснення реконструкції приміщення магазину, будівництва гаражів з побутовими приміщеннями та заміни зіпсованого асфальтного покриття на бруківку позивач у травні 2016 року придбала вищевказані товари (бруківка, цемент та піддони тощо).
14.04.2016 позивач подала до Управління ДАБІ у Волинській області декларацію про початок виконання будівельних робіт по АДРЕСА_1 (а.с.46-47) та розпочала будівельні роботи, які були в подальшому виконані ФОП ОСОБА_2 згідно із договором №2 від 02.06.2016 (а.с.51-53), оплачені платіжним дорученням №4943 від 10.06.2016 (а.с.55), та підтверджуються локальним кошторисом на будівельні роботи (а.с.54), долученими до справи фотознімками (а.с.56-62).
Крім того, 08.08.2016 року позивачем подано до Управління ДАБІ у Волинській області декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності по АДРЕСА_1 (а.с.63-65).
Таким чином, встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що позивач має право на нарахування податкового кредиту на суму ПДВ 63208,70 грн по операціях з придбання товару (бруківка, цемент та піддони), який в подальшому був використаний при здійсненні будівельних робіт з ремонту автостоянки для паркування транспортних засобів, тобто, по операціях, що є господарською діяльністю платника податку. 
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.06.2020 в даній справі.
Водночас суд не бере до уваги доводи контролюючого органу про те, що належна позивачу згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯД №288838 (а.с.46) земельна ділянка площею 0,4953 га має цільове призначення “для обслуговування магазину”, однак ФОП ОСОБА_1 не здійснює торгівельної діяльності, оскільки цільове призначення земельної ділянки не має правового значення при вирішенні питання правомірності нарахування податкового кредиту по операціях здійснення реконструкції приміщення, благоустрою територій за умови їх доведеності та проведення в межах господарської діяльності платника податків.
Разом з тим, з акту перевірки від 12.08.2016 №3729/13-04/ НОМЕР_1 слідує, що відповідач встановив заниження ФОП ОСОБА_1 податкового зобов`язання з ПДВ за травень 2016 року на суму 208049,00 грн по операціях з придбання сідельного тягача та напівпричіпа рефрижератора внаслідок не ведення балансової вартості груп основних фондів та реєстрацією вищевказаних транспортних засобів на фізичну особу.
Щодо даного висновку контролюючого органу, апеляційний суд враховує наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, у декларації з податку на додану вартість за травень 2016 року до податкового кредиту позивачем включено суми ПДВ, сплачені при ввезенні транспортних засобів на митну територію України за наступними ВМД: 
- №205070000/2016/019271 від 26.05.2016 року, за якою відправником імпортованого тягача сідельного б/в марки RENAULT (модель Magnum DXI 480), 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_2 є “Jakob Dietrich e.K. Internationale Spedition und Osteuropa Logistik”, та сплачено позивачем ПДВ митним органам у сумі 160977,57 грн;
- №205070000/2016/019308 від 26.05.2016 року, за якою відправником імпортованого  напівпричепу рефрижератора трьохосного б/в марки “SCHMITZ” (модель SKO24) 2004 року випуску, шасі № НОМЕР_3 , є “Jakob Dietrich e.K. Internationale Spedition und Osteuropa Logistik”, та сплачено позивачем ПДВ митним органам у сумі 47071,63 грн (а.с.41-42). 
Факт сплати позивачем сум ПДВ при імпорті транспортних засобів підтверджується належними документами, а саме: ВМД №205070000/2016/019271 від 26.05.2016 року та №205070000/2016/019308 від 26.05.2016 року, тому відображення цих сум у складі податкового кредиту відповідного звітного періоду (травень 2016 року) є правомірним.
22.06.2016 року позивачем проведено державну реєстрацію придбаних транспортних засобів, про що видані відповідні свідоцтва, зокрема, на вантажний сідловий тягач марки RENAULT модель Magnum DXI 480, реєстраційний номер НОМЕР_4 свідоцтво № НОМЕР_5 ; на спеціалізований напівпричіп рефрижератор марки “SCHMITZ” модель SKO24, реєстраційний номер НОМЕР_6 свідоцтво № НОМЕР_7 , згідно з якими власником вказаних вище транспортних засобів є ОСОБА_1 (а.с.43-44).
Таким чином, доводи контролюючого органу про те, що автомобіль зареєстровано на фізичну особу, а не на фізичну особу-підприємця як суб`єкта господарювання, є безпідставними, оскільки пунктом 6 Порядку державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених   постановою Кабінету міністрів України №1388 від 07.09.1998, передбачено реєстрацію транспортних засобів лише за юридичними або фізичними особами, тому у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник фізична особа-підприємець. Отже, як вбачається зі змісту даної норми, транспортні засоби реєструються за їх власниками (фізичними чи юридичними особами), а реєстрація за фізичними особами-підприємцями не передбачена.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги на предмет необхідності застосування висновку ВС у складі Касаційного адміністративного суду, викладеного у постанові  від 23 вересня 2020 року у справі №803/428/17 стосовно того, що  не ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів позбавляє права позивача включати до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені у зв`язку з їх придбанням, то колегія суддів вважає за необхідне відступити від такого висновку.  
По – перше, відповідно до статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг (п. 198.2 ст. 198 ПК України).
По-друге, право на формування податкового кредиту звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів або основних фондів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Підставою для формування податкового кредиту є податкова    накладна /розрахунки коригування до таких податкових накладних,   митні декларації, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України.
Отож, приведені положення законодавства не  містять  приписів за яких  право платника податків на формування податкового кредиту з ПДВ  ставиться у залежність від ведення чи не ведення бухгалтерського обліку основних засобів.
По – трете, обставини щодо ведення чи не веденні  бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів мають визначальне значення лише при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток (податком на доходи фізичних осіб для суб`єктів підприємницької діяльності) підтвердженням чого є положення ст.138 Податкового Кодексу України.
Пунктом 138.3.1 ст. 138 ПК Украйни передбачено, що розрахунок амортизації основних засобів та нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділуцього Кодексу, підпунктами 138.3.2-138.3.4 цього пункту.  При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.
Амортизація  – систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації) (п.п. 14.1.3 п. 14.1 ст. 14 ПКУ).
Облік вартості, яка амортизується, ведеться за кожним об`єктом. Розрахунок амортизації основних засобів та нематеріальних активів здійснюється із застосуванням прямолінійного методу нарахування амортизації, за яким річна сума амортизації визначається діленням первісної вартості об`єкта основних засобів та нематеріальних активів, яка амортизується, на строк корисного використання об`єкта основних засобів та нематеріальних активів (п.п. 177.4.7 п. 177.4 ст. 177 ПКУ).
Частиною першою статті 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право (за власним бажанням) вести облік основних засобів з використанням Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 № 92 зі змінами (далі – П(С)БО 7).
Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про основні засоби, інші необоротні матеріальні активи та незавершені капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи (далі основні засоби), а також розкриття інформації про них у фінансовій звітності.
Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 “Основні засоби” Загальні положення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, норми Національного положення (стандарту) 7 застосовуються лише підприємствами, організаціями та іншими юридичними особами (далі - підприємства) усіх форм власності (крім бюджетних установ та підприємств, які відповідно до законодавства складають фінансову звітність за міжнародними стандартами фінансової звітності).
З аналізу наведених норм вбачається, що  фізична особа - підприємець наділений правом, а не обов`язком  щодо ведення обліку основних засобів з використанням П(С)БО 7 у зв`язку з чим у нього виникає право на зменшення об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб за рахунок включення до складу витрат амортизаційних відрахувань за основними засобами, які використовуються ним у підприємницькій діяльності, самостійно обравши метод ведення обліку доходів і витрат.
Позиція з вказаного питання викладена в постанові від 18 лютого 2021 року Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи  № 816/926/17, адміністративне провадження №К/9901/993/17 (ЄДРСРУ № 95010069).
Разом з тим, предметом оскарження вказаної справи не пов`язаний з визначенням об`єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб та його зменшення за рахунок амортизаційних показників.
Водночас, матеріалами справи підтверджується той факт, що одним із основних видів діяльності ФОП ОСОБА_1 є використання вантажного автомобільного транспорту.
В підприємницькій діяльності позивач використовує вантажні транспортні засоби, про що констатував в акті перевірки контролюючий орган (а.с.10), в тому числі і вантажний сідловий тягач марки RENAULT модель Magnum DXI 480, реєстраційний номер НОМЕР_4 та спеціалізований напівпричіп рефрижератор марки “SCHMITZ” модель SKO24, реєстраційний номер НОМЕР_6 , що в свою чергу підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) №423917 від 07.10.2016 (а.с.65), №487414 від 12.07.2016 (а.с.69), №023030 від 17.06.2020 (а.с.237), №000198618 від 28.05.2020 (а.с.233), перевізником у яких значиться ФОП ОСОБА_1 . Крім того, факт надання позивачем послуг з перевезень вказаними транспортними засобами також підтверджується актами здачі прийняття-робіт (надання послуг) від 20.07.2016, 22.06.2020, 28.05.2020 (а.с.68, 236, 238).
Отже, як з моменту придбання, так і по даний час позивач використовує вищевказані вантажні транспортні засоби в межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях, відтак сума ПДВ 208049,00 грн, сплачена при митному оформленні даних автомобілів, правомірно віднесена підприємцем до податкового кредиту травня 2016 року.
Таким чином, виходячи зі змісту вищенаведених норм податкового законодавства та враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що висновки контролюючого органу про заниження ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань з ПДВ за травень 2016 року на суму 271258 грн є необґрунтованими, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.             
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність висновків податкового органу щодо завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у податковій декларації за травень 2016 року на суму ПДВ 271258,00 грн, а відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 22.08.2016 №0044931304 є протиправним та підлягає скасуванню.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,                                    
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 23 грудня 2020 року у справі № 803/1413/16  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.