ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4249/21 Справа № 201/2635/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2020 року по справі за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко Сергій В`ячеславович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикова Кристина Олександрівна, про витребування майна, -

в с т а н о в и л а:

       У березні 2018 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області, діючи в інтересах в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Меньшикова К.О., про витребування майна, мотивуючи його тим, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року визнано спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , відумерлою та передано квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради.        
       Вказували, що рішенням виконавчого комітету №68 від 19 лютого 2015 року вищевказану квартиру прийнято до комунальної власності м.Дніпропетровська. 
       Зазначали, що 23 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. протиправно видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 , як рідній сестрі померлої ОСОБА_4 . На підставі договору купівлі-продажу №979 від 18 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меншиковою К.О., зазначена квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 яка на даний час, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є власником цієї квартири. 
       Посилаючись на на те, що майно вибуло з володіння власника без згоди та поза його волею, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 квітня 2016 року, видане ОСОБА_5 на спадщину: квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. в реєстрі за №201 у спадковій справі №7/2016; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м.Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 910245212101).
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року позовні вимоги першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2020 року стягнуто з відповідачів витрати по сплаті судового збору за подачу заяви про забезпечення позову по 440,50 грн. з кожної.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, вказуючи на те, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що його дружина, за його письмовою згодою, набула права власності на квартиру, яке є непорушним, вони не повинні нести відповідальність за недбалість Дніпровської міської ради, внаслідок якої вони стали жертвами шахраїв. Вказував на відсутність повноважень прокуратури на захист прав міської ради. 
       29 березня 2021 року позивач перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення, просили закрити провадження за апеляційною скаргою у зв`язку з тим, що права ОСОБА_1 даним рішенням не порушуються, або залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначали, що сама відповідачка ОСОБА_3 оскаржувала рішення шляхом подання відповідної апеляційної скарги, яка була визнана не поданою та повернута останній, що свідчить про її згоду з вказаним рішенням. Зазначали, що будь-які докази того, що права власності територіальної громади м.Дніпро в особі Дніпровської міської ради не порушені відсутні, з даним позовом прокуратура звернулась у відповідності до вимог закону. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 17,1 кв.м, загальною 30,0 кв.м, мешкала і була зареєстрована, в передбаченому законом порядку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Вищезгадана квартира знаходиться у будинку, який обслуговується комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційне підприємство №10» Дніпропетровської міської ради.
       В 1999 році ОСОБА_4 приватизувала займане житло, про що отримала свідоцтво про право власності на житло від 10 листопада 1999 року і їй на праві власності квартира належала в цілому. 
       Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №7580 від 06 листопада 2013 року, зареєстровано смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       У встановлений законодавством термін спадщину ніхто не прийняв, із заявою щодо вступу у спадщину після смерті ОСОБА_4 ніхто не звертався. 
       Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ніхто не подавав. Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою спадкова справа не відкривалася.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №201/16062/14-ц від 26 грудня 2014 року визнано спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , відумерлою та передано квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради.
       Рішенням виконавчого комітету №68 від 19 лютого 2015 року вищевказану квартиру прийнято до комунальної власності м.Дніпропетровська.
       В подальшому, приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мазуренко С.В. 23 квітня 2016 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 , як рідній сестрі померлої ОСОБА_4 , що мешкала разом з нею в квартирі АДРЕСА_1 .
       За договором купівлі-продажу №979 від 18 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Меньшиковою К.О., квартиру було відчужено представником ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , яка на даний час, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є власником цієї квартири.
       На виконання ухвали суду від 25 лютого 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області проведено перевірку дотримання приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мазуренком С.В. порядку вчинення нотаріальних дій, при видачі 23 квітня 2016 року свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 .
       Цією перевіркою встановлено, що всупереч вимог ст.ст.5,49 Закону України «Про нотаріат», п.п.4.2,4.12 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусом України №296/5 від 22 грудня 2012 року, приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мазуренком С.В., за відсутності документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії – свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повного витягу з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копій актових записів, копій рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин, ОСОБА_2 23 квітня 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №201 по спадковій справі 7/2016, внаслідок чого квартира АДРЕСА_1 незаконно вибула із комунальної власності територіальної громади міста.
       Крім того, судом встановлено, що відповідно до інформації з адресно-довідкового підрозділу ГУ УМВС України в Дніпропетровській області відповідачка ОСОБА_2 зареєстрованою або знятою з реєстрації по АДРЕСА_2 не значиться.
       Задовольняючи позовні вимоги першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані, спірне нерухоме майно було відчужене на користь  ОСОБА_3 , а Дніпровська міська рада, як власник спірного майна, яке вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування шляхом пред`явлення віндикаційного позову на підставі ст.388 ЦК України. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Положеннями статей 15,16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
       Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
       Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
       Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
       Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
       Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
       Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська віл 26 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, визнано спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 та складається з квартири АДРЕСА_1 відумерлою. Передано квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у комунальну власність територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради.
       Установивши, що спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею її власника, оскільки після визнання спадщини відумерлою та передачу її у комунальну власність територіальної громади м.Дніпра та прийняття даної квартири до комунальної власності 19 лютого 2015 року, на неї протиправно було видано свідоцтво про право на спадщину за законом  ОСОБА_2  23 квітня 2016 року та в подальшому відчужено на підставі довіреності від імені  ОСОБА_2  -  ОСОБА_6  за договором купівлі-продажу від 18 травня 2016 року відповідачу  ОСОБА_3 ,  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача  ОСОБА_3  на підставі положень статті 388 ЦК України. 
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині того, що правові підстави для задоволення позову відсутні є хибними та спростовуються матеріалами справи.
       Твердження апелянта ОСОБА_1  про відсутність у прокурора повноважень з представництва у суді інтересів держави в особі Дніпровської міської ради в даній справі є необґрунтованими з таких підстав.
       Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень Дніпровської міської ради, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
       Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
       Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
       Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
       У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
       Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 (провадження №14-350цс19) з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).
       У позовній заяві прокурор, на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» навів обґрунтування неналежного здійснення органом уповноваженим державою на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Черкаської області заходів щодо усунення порушень земельного законодавства.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині того, що він та його дружина стали жертвами шахраїв, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову. 
       Посилання апеляційної скарги на наявність підстав для скасування додаткового рішення відхиляються. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.        
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишена без змін. 
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                                Макаров М.О.