ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/6643/20 
Номер провадження 22-ц/816/904/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_4 ,
третя особа - управління Служба у справах дітей Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2021 року в складі судді Северинової А.С., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складено 29 березня 2021 року,

в с т а н о в и в:

27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_4 , про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що заявник є власником квартири, у якій зареєстровані неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також дочка позивача та мати дітей - ОСОБА_4 . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 серпня 2020 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою заявника. Неповнолітні діти ніколи в квартирі не проживали, не мають своїх речей, одягу, житлом ніколи не користувались, а зареєстровані були на прохання їх матері, яка не мала зареєстрованого місця проживання, але запевняла, що проживати в квартирі з дітьми не планує, оскільки має наміри виїхати за межі міста Суми. Таким чином, оскільки онуки в квартирі не проживають, а їх реєстрація обмежує права позивача як власника житла, зокрема на здачу квартири в оренду та на отримання субсидії, тому позивач просить задовольнити його позов.
Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. При цьому вказує, що неповнолітні діти втратили право користування квартирою, оскільки ніколи в ній не проживали. Крім того, місце реєстрації дитини віком до 14 років не може бути відмінним від місця реєстрації батьків, а мати дітей на підставі судового рішення від 18 серпня 2020 року визнана такою, що втратила право користування квартирою заявника, має у власності квартиру у м. Одеса.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Афанасієва Р.В., переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10-11).
У квартирі, окрім позивача ОСОБА_1 , зареєстровані його онуки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14-18).
Згідно зі складеними позивачем, а також іншими громадянами, у тому числі сусідами заявника актами від 13 травня 2020 року та від 17 жовтня 2020 року мати неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 разом з дітьми у квартирі ОСОБА_1 фактично не проживає з 2010 року, у помешканні відсутні її речі та одяг, а також речі дітей (а.с. 20, 21).
Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 серпня 2020 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 25-26).
Свідок ОСОБА_7 суду першої інстанції показав, що знає позивача більше десяти років, дітей та їх матір в помешканні не бачив, у квартирі відключений газ. Також зазначив, що позивач по причині реєстрації у квартирі дітей не може оформити субсидію.
Свідок ОСОБА_8 суду повідомив, що знає ОСОБА_1 більше сорока років, він живе в квартирі один, газу та води в помешканні немає. По причині реєстрації онуків позивач не може оформити субсидію.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. При цьому, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, а питання сплати коштів за користування житлово-комунальними послугами позивач має змогу вирішити із законним представником дітей.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
За встановлених судом обставин та вказаних вище норм вбачається, що неповнолітні відповідачі зареєстровані у належній позивачу квартирі з його згоди як члени сім`ї у розумінні ст. 64 ЖК України.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.
Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).
Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання малолітніх відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки діти були зареєстрована у спірній квартирі зі згоди позивача та у встановленому законом порядку, а позивачем, в свою чергу, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дітей спричиняє йому перешкоди у користуванні належним жилим приміщенням.
З огляду на єдину вказану позивачем перешкоду у користуванні належною йому квартири у вигляді неможливості оформити субсидію, то, як зазначив суд першої інстанції, позивач не позбавлений можливості вирішити питання оплати комунальних послуг із законним представником дітей. Крім того, суду не доведено, що саме через реєстрацію відповідачів у квартирі позивачу було відмовлено у наданні субсидії.
Отже, питання сплати комунальних послуг на утримання житла не можуть бути підставою для позбавлення права на користування житлом малолітніх дітей.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у дітей права на користування спірним житлом з тих підстав, що вони у спірній квартирі не проживають і мають проживати та бути зареєстрованими за місцем проживання своєї матері, яка є власницею квартири у м. Одеса, є безпідставними.
Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Позивач та відповідачі мають родинні стосунки між собою, тобто є членами сім`ї.
Факт непроживання матері дітей у квартирі позивача не може бути підставою для зняття з реєстрації у квартирі дітей. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування житлом.
Позивачем не надано доказів про те, що відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом.
Доданий до апеляційної витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру в м. Одеса, не приймається апеляційним судом як доказ, оскільки останній не був наданий суду першої інстанції і перешкод у його наданні позивач не мав, про що підтвердив представник позивача в суді апеляційної інстанції. Апеляційний суд переглядає рішення лише в межах тих доказів, що були предметом дослідження в місцевому суді.
На думку апеляційного суду, задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав малолітніх дітей, а тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є законним, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції за вказаних вище підстав не спростовують.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене 18 червня 2021 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина