Постанова
Іменем України
 
13 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 126/2609/19
 
провадження № 61-1666св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка знаходиться за цією ж адресою і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку.
З метою отримання субсидії вона звернулась до сільської ради, де дізналась, що власником зазначеного нерухомого майна на підставі договорів дарування від 04 липня 2018 року є ОСОБА_2 . 
Разом з тим, вказувала, що 04 липня 2018 року вона мала намір укласти з ОСОБА_2 договір довічного утримання, оскільки є людиною похилого віку та потребує стороннього догляду. 
Таким чином, укладаючи договори щодо відчуження житлового будинку і земельної ділянки, вона помилилася з приводу обставин, які мають істотне значення, оскільки згідно з домовленістю з ОСОБА_2 остання мала доглядати за нею. Вчинені нею правочини не відповідають її інтересам і якщо б вона розуміла, що укладає договори дарування, без зобов`язань щодо її утримання, то такі правочини не були б укладені.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договори дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 0520485600:03:006:0106, розташовані по АДРЕСА_1 , які укладені між нею і ОСОБА_2 та посвідчені приватним нотаріусом Бершадського нотаріального округу Матвієнко Л. В.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 30 грудня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням змісту  статей 203, 717 ЦК України особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним згідно зі статтею 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.
Разом з тим, позивач у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надала суду належних і допустимих доказів того, що вона не мала наміру укласти оскаржувані договори дарування, як і не довела, що помилилася з приводу природи договору дарування та не розуміла зміст прав і обов`язків, які у неї виникнуть на підставі таких правочинів. 
З урахуванням вказаного підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними немає. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 06 жовтня  2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бершадського нотаріального округу Матвієнко Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 636.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 0520485600:03:006:0106, що розташована по                            АДРЕСА_1 , укладений 04 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Бершадського нотаріального округу Матвієнко Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 638.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 536,80 грн і за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261,20 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач в силу свого похилого віку, 79 років, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, тому вона, укладаючи оспорювані договори щодо відчуження належного їй майна, вважала, що відповідач забезпечить їй утримання і догляд довічно. Таким чином, у позивача не було внутрішньої волі на дарування житлового будинку і земельної ділянки, вона помилялася щодо правової природи правочину, прав і обов`язків, які виникнуть після укладення договорів дарування, що відповідно до статей 203, 215, 229 ЦК України є підставою для визнання цих правочинів недійсними.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У лютому 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України                   від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 (пункт 2 частини другої           статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, оскільки позивач не надала суду належних і достатніх доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, щодо того, що вона помилилася з приводу природи договору дарування і не розуміла зміст прав і обов`язків, які у неї виникнуть на підставі такого правочину, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
04 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бершадського нотаріального округу Матвієнко Л. В. та зареєстрований у реєстрі за № 636, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
 
04 липня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Бершадського нотаріального округу Матвієнко Л. В. та зареєстрований у реєстрі за                   № 638, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 0520485600:03:006:0106, що розташована по АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину            (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення  правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою         для визнання правочину недійсним.
 
Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. 
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
 
Встановивши, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, якій на момент укладення оспорюваних договорів виповнилося 79 років, у силу якого потребувала сторонньої допомоги, погодилася на передачу спірного житлового будинку, який є її єдиним житлом, у власність ОСОБА_2 лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою, продовжує проживати у спірному приміщення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позичав, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором та правильно задовольнив її позов на підставі статті 229 ЦК України.
 
Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 16 березня                 2016 року у справі № 6-93цс16 і від 27 квітня 2016 року у справі № 6-93цс16, підстав для відступу від якої колегія суддів не знаходить.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян