Дата документу 13.04.2021 Справа № 310/7320/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 310/7320/16                                        Головуючий у 1 інстанції: Троценко Т.А.
№ 22-ц/807/731/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Безух Максима Ігоровича на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позову зазначав, що на підставі протоколу № 197705 від 15. 09. 2016 року проведення електронних торгів та акту державного виконавця про проведення електронних торгів від 04. 10. 2016 року він є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Проте колишня власниця цієї квартири ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 , який зареєстрованій в цьому приміщенні, з квартири виселятися відмовляються, з реєстрації не знялися, що створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні житлом.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житлом, та виселити їх.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , 1964 р. народження та ОСОБА_3 1987 р. народження такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_1 , 1964 р. народження та ОСОБА_3 1987 р. народження з трикімнатної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Безух М.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Справа переглядалася апеляційним судом та постановою від 13 березня 2019 року м. Запоріжжя колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду  розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,- постановила : рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року у цій справі в частині визнання особи такою, що втратила право користування скасувати, та в цій частині в задоволенні позову ОСОБА_2 – відмовити. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 про виселення – рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначена постанова та рішення суду першої інстанції були предметом перегляду Верховним Судом. Постановою Верховного суду від 7 жовтня 2020 року (справа № 310/7320/16-ц, провадження № 61-7807св19) касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану її представником - адвокатом Безухом Максимом Ігоровичем, задоволено частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 про виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Поновлене виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 серпня 2018 року в частині виселення ОСОБА_3 з спірної квартири.

Таким чином, судове рішення суду першої інстанції в даній справі судова колегія переглядає лише в частині правомірності виселення ОСОБА_1 із спірної квартири.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Вирішуючи позов в частині виселення ОСОБА_5 із спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивач придбав спірну квартиру з прилюдних торгів та належним чином оформив право власності на цю квартиру, отримавши свідоцтво про право власності та внісши ці дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_2 придбав квартиру на електронних торгах, а тому у нього відсутній обов`язок забезпечувати житлом відповідачів.
Відповідачі намагались визнати торги недійсними, але у задоволенні позову було відмовлено
Отже, як вважав суд першої інстанції, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилось з моменту її продажу на прилюдних торгах, переможцем яких став позивач, то новий власник квартири, як добросовісний набувач вправі ставити питання про усунення йому перешкод в користуванні власністю, які заявлено позивачем з підстав, передбачених цивільним кодексом, зокрема, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, які регулюють захист права власності.

Натомість, як зазначав Верховний Суд при перегляді даної справи, відповідно до статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 61-317цс18) не знайшла підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у згаданих судових рішеннях.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У даній справі новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, та її син відмовляються виселятися з нього.

З усталеної практики Верховного Суду вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК Української РСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого жилого приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 7 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у статті 2 ЦПК України згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria"), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана не за рахунок іпотечних коштів, позаяк з акту державного виконавця про проведення електронних торгів від 4 жовтня 2016 року вбачається. що спірна квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 1996 року.

Кредитний договір , який був забезпечений іпотекою, був укладений 17.08.2007 року, тобто квартира була придбана задовго до укладення іпотечного договору (договір про відкриття кредитної лінії № 7-4163-087 К від 17 серпня 2017 року, іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 17 серпня 2007 року).

Іпотечним договором забезпечувалися кредитні зобов`язання ОСОБА_1 на суму 211 00 гр., а рішенням Бердянського міськрайсуду від 25.3.2013 року з ОСОБА_4 та поручителя було стягнуто загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 332 761 гр.

Зазначені обставини щодо того, що спірне житло було придбане не за рахунок кредитних коштів, не оспорювалася сторонами як при розгляді справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді.

З матеріалів справи вбачається, що квартира є трикімнатною, загальною площею 67,8 кв.м., а відтак доводи позивача про те, що він позбавлений права користування квартирою не є переконливими. 

За таких обставин оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_1 та позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Безух Максима Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2018 року по цій справі скасувати в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_1 та ухвали в цій частині позовних вимог нове рішення.

Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

О.З. Поляков