ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/2649/20                                        Головуючий суддя І інстанції Болибок Є. А.
Провадження № 22-ц/818/2550/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 27 січня 2021 року, постановлену у складі головуючого судді Болибока Є.А., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1  про перегляд заочного рішенняДергачівського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року у справі № 619/2649/20 позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:

11 червня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року позов задоволено повністю. 
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-701/142/2006 від 13.07.2006 року у загальному розмірі 385 620,60 грн, у тому числі: 80 508,21 грн – сума заборгованості за кредитом; 305 112,39 грн – пеня за прострочення виконання зобов`язань, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 76,80 м2, житловою площею 49,80 м2, а саме: будинок літ. А-1, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, душ літ. Г, льох літ. Д, огорожа № 1, 2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 13 липня 2006 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим № 1432026, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 2623493, виданим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М., шляхом проведення прилюдних торгів за ціною не менше 78 200,00 грн.
З метою збереження предмету іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки: будинок літ. А-1, сарай літ. Б, вбиральня літ. В, душ літ. Г, льох літ. Д, огорожа № 1, 2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.
25 січня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
Заява мотивована тим, що не з`явився в судове засідання з поважних причин, оскільки не був повідомлений належним чином про розгляд справи. У зв`язку з цим відповідач не зміг реалізувати свої процесуальні права. 
У заяві ОСОБА_1 просить поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки про заочне рішення відповідач дізнався в 20 числах грудня 2020 року та тільки 24 грудня 2020 року ознайомився з повним текстом вказаного судового рішення. 
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 27 січня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в поновленні процесуального строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року.
Заяву про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року по справі №619/2649/20 залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, оскільки при її постановленні було порушено норми процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, та направити справу для вирішення питання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.
Вказав, що він не повідомлявся належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції. Копію заочного рішення він не отримував, в наданих позивачем копіях документах до позовної заяви та зворотному повідомленні про отримання копії рішення підписи значно різняться, та йому не належать.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України,вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Збицької Є.П., за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її апеляційного розгляду.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до пунктів 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Статтею 284 ЦПК України передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. 
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Стаття 126 ЦПК України передбачає наслідки пропущення процесуальних строків. Зокрема, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом
Згідно вимог частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).
Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Згадані правові позиції міжнародного суду розкривають зміст принципу пропорційності та верховенства права, визначених у ст.ст. 10-11 ЦПК України. 
Згідно норми ст. 2 ЦПК України про те, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року позов задоволено. 
Як вбачається з матеріалів справи копія повного заочного рішення суду була отримана відповідачем ОСОБА_1 02 жовтня 2020 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про отримання рекомендованого листа суду з копією повного заочного рішення суду від 16 вересня 2020 року (а. с. 81).
Відмовляючи у поновленні строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення та залишаючи заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, суд першої інстанції вказав, що матеріали справи містять відомості щодо отримання відповідачем поштою копії зазначеного судового рішення ще 02.10.2020 року, які ОСОБА_1 не спростовано, та не вказано інших поважних причин пропуску строку об`єктивно непереборних і пов`язаних з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій обставин, які б перешкоджали відповідачу звернутися до суду із заявою про перегляд заочного рішення протягом.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У своїй заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 посилався, як на підставу поновлення строку на її подання, на те, що повний текст заочного рішення не отримував, з оскаржуваним рішенням ознайомився з сайту Єдиного державного реєстру судових рішень лише 24.12.2020, з заявою про перегляд заочного рішення звернувся до суду 25 січня 2021 року (а. с. 89), тобто після закінчення встановленого законом строку на її подання.
Відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.
Відповідно до частин 2 і 3 ст. 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Судом першої інстанції направлялась кореспонденція ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , яка є зареєстрованим місцем проживання відповідача. 
Згідно довідки № 64 про реєстрацію місця проживання особи відповідач 20.02.2020 року отримав паспорт громадянина України та з 23.10.2006 року зареєстрований за цією адресою (а. с. 54,61 на зв.).
Колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо того, що відповідач не отримував копії заочного рішення, що в наданих позивачем копіях документів до позовної заяви та рекомендованому повідомленні про отримання копії рішення, підписи значно різняться, та йому не належить, ним жодними доказами не підтверджено та не спростовано доводами скарги висновків суду першої інстанції.
Однак, враховуючи, що матеріали справи містять відомості щодо отримання відповідачем поштою копії зазначеного судового рішення 02.10.2020 року, які ОСОБА_1 не спростовано, та не вказано інших поважних причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду, висновок суду першої інстанції щодо відмови їй у задоволенні клопотання про поновлення строку є обґрунтованим.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не вказано інших поважних причин пропуску строку, об`єктивно непереборних і пов`язаних з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій обставин, які б перешкоджали йому звернутися до суду із заявою про перегляд заочного рішення з дня отримання його копії.
Належних і допустимих доказів на підтвердження іншого місця мешкання (знаходження) відповідача на час ухвалення оскарженого рішення суду, окрім зареєстрованого, суду надано не було, а також доказів відсутності за вищевказаною адресою з 02.10.2020.
Також, жодними доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України не було доведено ймовірність отримання поштової кореспонденції суду іншою особою аніж відповідачем ОСОБА_1 .
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не спростовано факт отримання копії заочного рішення суду 02.10.2020 (а. с.81), а отже безпідставно пропущено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.
ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( пункт 46 рішення у справі «Рябих проти Росії»).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути,   наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження ( пункт 27 рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26 квітня 2007 року, та ухвала у справі "Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року).
       Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» п. 46 рішення).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Отже, суд першої інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку ОСОБА_1 і зробив правильний висновок про їх неповажність, саме такий правовий висновок викладено у постанові Верховного суду № 761/34973/17 від 04.12.2018 безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Наведе свідчить, що доводи скарги висновків суду не спростовують, а судом першої інстанції постановлено ухвалу із дотриманням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржувану ухвалу – без змін.
Керуючись ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 27 січня 2021 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2021 року.
       
Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.