ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року  
м. Черкаси   
справа № 712/10583/20  провадження № 22-ц/821/682/21 категорія 311000000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Бородійчука В.Г.,
суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»

розглянув в судовому засіданні у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» - Коцюбинської Олени Юріївни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Рівнеазот», в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 19 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 148 927 грн. 65 коп., а також судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з січня 2012 року по 30 березня 2018року він перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот».
За період з лютого 2017 року по червень 2017 року заробітна плата на підприємстві не виплачувалась, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 48 237 грн. 55 коп.
Відповідно до наказу ПрАТ «Рівнеазот» № 554-ВК від 26 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з ПрАТ «Рівнеазот» за угодою сторін, однак остаточних виплат по заробітній платі ПрАТ «Рівнеазот» не провело.
Рішенням Соснівського районного м. Черкас від 21 січня 2019 року з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати 48 237,55 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 18 грудня 2018 року 105 709,43 грн. та судові витрати 1 057,09 грн.
Відповідач перерахував ОСОБА_1 заробітну плату за період з лютого по травень 2017 року в розмірі 48 237 грн. 55 коп. лише 31 грудня 2019 року.
На думку позивача, оскільки підприємство розрахувалось із ним лише 31 грудня 2019 року, тому з ПрАТ «Рівнеазот» має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 19 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 148 927 грн. 65 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 19 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року у розмірі 15 000 грн., а також судові витрати у виді судового збору 150 грн., а всього 15 150 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час судового розгляду було встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2019 року з ПрАТ «Рівнеазот» стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 48 237, 55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 105 709,43 грн., судові витрати 1 057, 09 грн., а всього стягнуто 155 004,07 грн. 
Відповідач перерахував 31 грудня 2019 року позивачу заробітну плату за період з лютого по травень 2017 року в розмірі 48 237 грн. 55 коп. 
Таким чином, суд встановив, що 31 грудня 2019 року є днем повного розрахунку відповідача з позивачем.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що через несвоєчасну виплату йому заробітної плати, відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку з 19 грудня 208 року по 31 грудня 2019 року.
Суд визнав, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із заявленими позовними вимогами, оскільки відповідно до п. 1 глави ХІХ Кзпп України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину.
Водночас, суд встановив, що заявлена до стягнення у справі сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною із розміром заборгованості із заробітної плати та застосував позиції Великої Палати Верховною Суду, згідно яких можливе зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Рівнеазот» просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2021 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, суд не врахував, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення до суду з позовними вимогами, оскільки тримісячний строк з урахуванням процесуальних строків, що були продовжені на час дії карантину закінчився 06 серпня 2020 року, позивач же звернувся до суду з позовом 29 жовтня 2020 року, при цьому ним не наведено причин поважності пропуску для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку.
Крім того, зазначено, що судом не вірно застосовано принцип співмірності при зменшенні заявленої позивачем суми стягнення, оскільки не враховано, що позивач вже стягнув судовим рішенням середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 105 709,43 грн., а сума заявлених позовних вимог в розмірі 148 927 грн. 65 коп. є значно більшою ніж проведений розрахунок оцінки майнових втрат. Тому, на думку відповідача сума стягнення підлягає зменшенню з огляду на співмірність заявлених вимог до 13 844,17 грн., однак із врахуванням пропуску звернення до суду з вимогами, в задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав. 

Відзив на апеляційну скаргу не надходив 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та з правовідносин, що випливають з трудових спорів.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Підстав для застосування положень ч.3 ст.369 ЦПК України встановлено не було.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Апеляційний суд створив учасникам процесу у даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц від 18 травня 2018 року).
За таких обставин дану справу призначено до розгляду в апеляційному суді в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.
Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2019 року, що набрало законної сили 26 лютого 2019 року, з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 48 237,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 105 709,43 грн., судові витрати 1 057,09 грн., а всього 155 004,07 грн.
Цим же судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем. На підставі наказу № 554-ВК від 23 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено 30 березня 2018 року з ПрАТ «Рівнеазот» на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 
Згідно з довідкою № 2452 від 05 грудня 2018 року заборгованість із виплати ОСОБА_1 заробітної плати за лютий-червень 2017 року складає 48 237,55 грн.; розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2018 року по 18 грудня 2018 року складає 105 709,43 грн..
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню та є преюдиційними.
Судом першої інстанції досліджено виписку АТ «Сведбанк» № 13509583 та встановлено, що ПрАТ «Рівнеазот» 31 грудня 2019 року перерахувало ОСОБА_1 заробітну плату за період з лютого по травень 2017 року в розмірі 48 237 грн. 55 коп.
Таким чином, суд правильно встановив, що 31 грудня 2019 року є днем повного розрахунку відповідача з позивачем. Дана обставина сторонами у справі не оспорюється, як і те, що 31 грудня 2019 року ОСОБА_1 стало відомо про проведений з ним розрахунок.
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 в своїй позовній заяві зазначив, що 31 грудня 2019 року йому стало відомо про надходження від відповідача коштів на свій рахунок. В позовній заяві вказано, що строк звернення до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку складає три місяці та закінчується для позивача 31 березня 2020 року. Однак, відповідно до Глави 19 Прикінцевих положень Кзпп України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, в позовній заяві зазначено, що карантин в Україні встановлений постановою КМУ від 11 березня 2020 року з 12 березня 2020 року і не скасований по момент подачі позову, тобто по 23 жовтня 2020 року.
Вирішуючи спір в межах доводів позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що строки визначені статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк дії карантину. Встановлений КМУ загальнодержавний карантин почав діяти з 12 березня 2020 року і діяв на момент подачі позову, 29 жовтня 2020 року.
Перевіряючи висновки районного суду з цього приводу, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначено, що «оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. 
Отже, враховуючи, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2019 року, що набрало законної сили 26 лютого 2019 року, яким стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 48 237,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 105 709,43 грн. фактично виконане відповідачем 31 грудня 2020 року, тому позивач мав підстави для звернення до суду за захистом своїх прав. 
Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України, то суд зазначає наступне.
Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу  слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.
Так, відповідно до статей 233, 234 КЗпП України  працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України  варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.
Судом першої інстанції встановлено і дана обставина сторонами не заперечується, що позивач дізнався про порушення свого права 31 грудня 2020 року. Тримісячний строк для звернення до суду розпочався для позивача 01 січня 2021 року та закінчився 31 березня 2021 року. 
Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки.
У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум ВСУ роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. 
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».
Верховний Суд з цього приводу надав роз`яснення щодо продовження процесуальних строків під час дії карантину, згідно з якими на усій території України карантин установлено з 12 березня 2020 року.
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Проте, враховуючи що запропоновані зміни не встановлюють нових обов`язків, не скасовують і не звужують прав учасників судового процесу, не обмежують їх використання, вони мають зворотну силу.
Законом № 540-ІХ визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються.
Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, – встановлюються судом.
Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Отже, суду слід розрізняти строки, тривалість яких наперед визначена законом, і строки, тривалість яких визначається судом з урахуванням обставин кожної конкретної справи та особливостей кожної конкретної процесуальної дії.
17 липня 2020 року набув чинності ЗУ від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». 
Відповідно до п. 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 17 липня 2020 року, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.
Таким чином процесуальний тримісячний строк з урахуванням продовження його на час дії карантину закінчився 06 серпня 2020 року.
Однак, в межах тримісячного строку, з урахуванням продовжених процесуальних строків на період дії карантину, позивач не звернувся до суду з позовом, подавши його лише 29 жовтня 2020 року.
При цьому, розглядаючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені обставини та не врахував, що строк звернення до суду за захистом своїх прав не перервався 30 березня 2020 року і не розпочався заново 06 серпня 2020 року, а був лише продовжений з 06 серпня 2020 року.
За захистом своїх прав ОСОБА_1 повинен був звернутися до 31 березня 2020 року, тому строк на який було зупинено строк його звернення на час дії карантину продовжено лише до 06 серпня 2020 року.
Позивач помилково вважав в своїй позовній заяві, що такий строк продовжений на час дії всього карантину, а суд в своєму рішенні не врахував положення дії Закону про початок, продовження та закінчення продовження строків на період дії карантину, помилково вважавши, що дія карантину станом на 29 жовтня 2020 року не закінчена, отже процесуальний тримісячний строк для звернення до суду позивачем не пропущений. 
При вирішенні питання щодо пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду, судом помилково не були застосовані норми ЦПК України, відповідно до яких зупинені та в подальшому поновлені процесуальні строки (в тому числі на звернення до суду) були закінчені 06 серпня 2020 року. Позивач не навів будь-яких причин, що не дали змоги йому вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав, а посилання на зупинення строків на час дії карантину повністю спростовуються встановленими обставинами у справі та застосованими апеляційним судом нормами чинного законодавства.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і такими, що дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства, тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав.
Враховуючи, що позивач мав право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, однак пропустив строк на звернення до суду за захистом своїх прав, а його посилання на строк дії карантину спростовані застосованими нормами закону, колегія суддів відмовляє в задоволенні позову саме з цих підстав, не враховуючи доводів апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування суми середнього заробітку позивачу, які в даному випадку є похідними від вирішення питання поновлення строків для звернення до суду (оскільки право позивача на своєчасне отримання всіх належних до виплати коштів було порушено відповідачем). 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 ЗУ від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», тому, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини 1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі – у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. 
Тому, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що вони підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 2 233 грн. 93 коп., які були сплачені за подачу апеляційної скарги згідно платіжного доручення № 120730 від 18 березня 2021 року. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» - Коцюбинської Олени Юріївни задовольнити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» судовий збір в розмірі 2 233 грн. 93 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 18 травня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        В.О. Єльцов

                                                                       О.В. Карпенко