СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2021 р.                                                                         Справа №922/3618/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В., 
при секретарі Міраков Г.А.,
за участю представників:
позивача – Судаков Д.О., посвідчення №1797 до 31.12.2025 року;
відповідача – не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас», м.Київ, (вх.№901Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року у справі №922/3618/19,
за позовом Харківської міської ради, м.Харків,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас», м.Київ,
про стягнення коштів 810058,08 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року Харківська міська рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас» безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 810058,08 грн. за період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року, на підставі ст. ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року не сплачував за користування земельною ділянкою площею 1,5206 га по вул.Озерній, 1 у м.Харкові плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради, як власника земельної ділянки за вказаною адресою, майно – грошові кошти у розмірі орендної плати.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року у справі №922/3618/19 (суддя Жельне С.Ч., повний текст рішення складено 22.02.2021 року) позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас» на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції 7, ЄДРПОУ 04059243, за реквізитами: код класифікації доходів бюджету: 24062200, рахунок (IBAN): UA158999980000031419611020002; код отримувача: 37999649, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); отримувач: УК м. Харкові) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати 810058,08  грн. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас» на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 12150,87 грн.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:
-           рішення Господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року змінити в частині стягнення 719016,99 грн.;
- викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції: 
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас» на користь Харківської міської ради (61003, м.Харків, майдан Конституції 7, ЄДРПОУ 04059243, за реквізитами: код класифікації доходів бюджету: 24062200, рахунок (IBAN): UA158999980000031419611020002; код отримувача: 37999649, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); отримувач: УК м.Харкові) безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати 91041,10 грн. 
Відмовити в задоволені позовних вимог про стягнення 719016,99 грн.»;
- здійснити перерозподіл судових витрат у зв`язку зі зміною рішення;
-           стягнути з позивача на користь апелянта понесені судові витрати у зв`язку з поданням апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про порушення судом першої інстанції територіальної підсудності і наполягає на тому, що з огляду на підстави та предмет позову спір має розглядатися у Господарському суді міста Києва.
Скаржник зазначає, що у 2017 році на підставі правочину він набув права власності на об`єкти нерухомого майна і разом з ними набув права користування на земельну ділянку, яка розміщена під об`єктами нерухомого майна. Загальна площа об`єктів нерухомого майна становить 2506,5 кв.м, що складає 0,25065 га. Позивач обґрунтовує безпосередню передачу відповідачу для користування земельну ділянку площею 1,5206 га по вул. Озерній, 1 у м.Харкові з кадастровим номером 6310138800:12:002:0003, яка як об`єкт цивільних прав виникла вже після набуття відповідачем права власності на об`єкти. До того ж така площа земельної ділянки сформована вже після набуття права власності на об`єкти нерухомості і є у 6 разів більшою ніж загальна площа приміщень відповідача.
Не погоджується апелянт з розрахунком позивача, зокрема щодо розміру річної ставки орендної плати.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.05.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача на рішення Господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року у справі №922/3618/19; встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.
17.05.2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№5520), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2021 року, у зв`язку із знаходженням у відпустці судді Россолова В.В., проведено повторний автоматизований розподіл справи №922/3618/19 та сформовано новий склад колегії суддів для розгляду справи, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Шутенко І.А.
Ухвалою суду від 31.05.2021 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, а також забезпечення повного та всебічного розгляду справи по суті, зважаючи на приписи ст. 202, ст. 216 та ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, задоволено клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на іншу дату.
Ухвала суду про відкладення розгляду справи на 07.06.2021 року була направлена учасникам справи рекомендованими листами 01.06.2021 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 04.06.2021 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач у судове засідання не з`явився, про причини не з`явлення суд не повідомив.
Відповідно до ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, а також враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком, з огляду на положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2021 року, у зв`язку із знаходженням у відпустці судді Шутенко І.А., проведено повторний автоматизований розподіл справи №922/3618/19 та сформовано новий склад колегії суддів для розгляду справи, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.
У судовому засіданні 07.06.2021 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне. 
Як вбачається інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.07.2019 року №173576135 право власності на нежитлові будівлі літ. "А-1" площею 312,1 кв.м., літ. "Ж-2" площею 437,1 кв.м., літ. "К-1" площею 38,5 кв.м., літ. "З-1" площею 208,3 кв.м., літ. "Д-1" площею 725,9 кв.м., літ. "Г-1" площею 57,4 кв.м., літ. "Б-1" площею 84,4 кв.м., літ. "В-1" площею 642,8 кв.м. по вул. Озерній, 1 у м.Харкові зареєстроване з 27.03.2017 року за ТОВ «Інвіктас» на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2017 року №341.
Згідно інформації Відділу у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 08.06.2018 року №19-20-0.23, 08-1853/116-18 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку по вул. Озерній, 1 у м.Харкові не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.09.2019 року №НВ-0003736612019 земельна ділянка площею 1,5206 га по вул. Озерній, 1 у м.Харкові з кадастровим номером 6310138800:12:002:0033 зареєстрована 28.12.2017 року у Відділі у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.
Таким чином, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на земельну ділянку по вул. Озерній, 1 у м.Харкові з кадастровим номером 6310138800:12:002:0033, та з урахуванням ст.12, 80, 83 Земельного кодексу України земельна ділянка площею 1,5206 га по вул. Озерній, 1 у м.Харкові перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.
Статтею 189 Земельного кодексу України визначено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.
На виконання наданих Харківській міській раді як органу місцевого самоврядування повноважень, на сесії міської ради прийнято рішення від 20.11.2015 року №7/15, яким затверджені положення органів міської ради 7 скликання. Додатком 13 до вказаного рішення затверджено Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради відповідно до п.2.2 якого основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, самоврядного контрою у сфері благоустрою населених пунктів.
Пунктом 3.1.1 цього Положення визначено, що Департамент відповідно до покладених на нього завдань здійснює самоврядний контроль за використанням та охороною земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова, а також за додержанням юридичними та фізичними особами земельного законодавства.
Пунктом 3.1.4 цього Положення передбачено, що Департамент здійснює контроль за додержанням вимог законодавства України при використанні земель комунальної власності територіальної громади міста Харкова фізичними та юридичними особами, виявляє та фіксує факти використання земельної ділянки без документа, що посвідчує право власності (користування) на земельну ділянку, виявляє та фіксує факти неотримання доходів у результаті безпідставного збереження коштів землекористувачами при використанні земельних ділянок комунальної форми власності з порушенням вимог земельного законодавства.
Відповідно до п.п. 3.2.1.-3.2.5 Положення Департамент має право: обстежувати земельні ділянки комунальної форми власності міста Харкова з метою здійснення самоврядного контрою за використанням та охороною земель комунальної власності, самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів; складати акти обстеження земельних ділянок за результатами заходів самоврядного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності; здійснювати фото та відеозйомку, застосовувати інші технічні засоби фіксування фактів порушення земельного законодавства.
Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 13.08.2019 року було здійснено обстеження земельної ділянки (кадастровий номер 6310138800:12:002:0003) та складено акт обстеження, з урахуванням звіту з геодезичної зйомки земельної ділянки по вул. Озерній,1 у м.Харкові, розробленого ТОВ «Геодезично-вишукувальний центр» та витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінки земельної ділянки, наданого Відділом у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 19.06.2019 року №1015/0/45-19, яким встановлено, що на земельній ділянці площею 1,5206 га (кадастровий номер 6310138800:12:002:0003) по вул. Озерній, 1 у м.Харкові розташовані сім нежитлових будівель літ. "Ж-2", "К-1", "З-1", "Д-1", "Г-1", "Б-1", "В-1", право власності на які зареєстроване за ТОВ «Інвіктас». Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, наданого Відділом у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 19.06.2019 року №1015/0/45-19, площа земельної ділянки з кадастровим номером 6310138800:12:002:0003 складає 1,5206 га. Вказана земельна ділянка огороджена, використовується ТОВ «Інвіктас» для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "Ж-2", "К-1", "З-1", "Д-1", "Г-1", "Б-1", "В-1". 
За твердженнями позивача, у період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року земельна ділянка використовувалась без реєстрації речового права на неї та за відсутності правовстановлюючих документів, а відповідач за вищевказаний період не сплачував за користування земельною ділянкою по вул. Озерній, 1 у м. Харкові плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради, як власника земельної ділянки, грошові кошти у розмірі орендної плати. Позивачем було здійснено розрахунки розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вул. Озерній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138800:12:002:0003) від 19.06.2019 року №1015/0/45-19 у загальному розмірі 810058,08 грн.
Зазначені вище обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом у даній справі щодо стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів в сумі 810058,08 грн. за користування земельною ділянкою по вул. Озерній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138800:12:002:0003) за період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року Позивач вважає, що грошові кошти в зазначеному розмірі відповідач зобов`язаний відшкодувати на користь позивача на підставі ст.ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України. 
Так, предметом позову у даній справі є стягнення з ТОВ «Інвіктас», як власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України).
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст.206 ЗК України).
Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
В силу статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Оскільки відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №922/3208/19.
Частина 1 ст.93 Земельного Кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч.1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розташовано.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці. На час розгляду справи у суді, договір оренди земельної ділянки не оформлений. Відповідач не сплачує кошти за її фактичне користування.     
Відтак, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 року у справі №922/1008/15 (провадження №3-1271гс16), від 07.12.2016 року у справі №922/1009/15 (провадження №3-1348гс16), від 12.04.2017 року у справах №922/207/15 (провадження №3-1345гс16) і №922/5468/14 (провадження №3-1347гс16). При цьому, судом апеляційної інстанції враховано висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 20.11.2018 року по справі №922/3412/17.
Тобто, з урахуванням положень статей 120, 125 Земельного кодексу України та статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Харківська міська рада, звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалась на положення статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення 810058,08 грн., зауважила, що ця сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачу завдано шкоди у виді неодержаної орендної плати за землю.
Колегія суддів також зазначає, що відновлення порушених прав ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач.
Аналогічна правова позиція узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17 та у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 року у справі №913/169/18.
Вказане свідчить про помилковість доводів апелянта щодо відсутності підстав для стягнення безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 10.02.2020 року у справі №922/981/18, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна, безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: а) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; б) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; в) в якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи пов`язані із безпідставним збереженням майна розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі.
Предметом доказування у даному спорі є, також, обставини щодо земельної ділянки, площі, меж та кадастрового номеру земельної ділянки.
Визначення земельної ділянки наведено в ч.1 ст. 79 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Як встановлено приписами ч.ч.1, 3, 4, 9 ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селиш, міст, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Зазначене додатково підтверджується положеннями статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою встановлено особливості державної реєстрації прав на земельні ділянки державної та комунальної власності.
Приписами ч. 1 цієї статті встановлено, що рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав.
Частиною другою цієї статті передбачено, що під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту саме присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Про необхідність застосування статті 79-1 Земельного кодексу України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2019 року у справах №922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019 року у справі №922/391/18, від 12.04.2019 року у справі №922/981/18 та від 12.06.2019 року у справі №922/902/18.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Позивач у даній справі має надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі №922/392/18, від 07.02.2019 року у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 року у справі №923/921/17.
На підтвердження, що земельна ділянка на якій розташовані об`єкти нерухомості, що належать на праві власності відповідачу, є сформованою, позивач надав до суду витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку по вул. Озерній, 1 у м.Харкові з кадастровим номером 6310138800:12:002:0003.
Крім того, з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку по вул. Озерній, 1 у м. Харкові, який міститься в матеріалах справи вбачається, що датою державної реєстрації земельної ділянки є 28.12.2017 року.
Відповідач дійсно зберіг майно (грошові кошти) у розмірі орендної плати, яка нараховується за володіння і користування земельною ділянкою по вул. Озерній, 1 у м. Харкові (кадастровий номер 6310138800:12:002:0003), оскільки спірній земельній ділянці присвоєний кадастровий номер, а це свідчить про сформованість земельної ділянки, як об`єкт цивільних прав. 
Верховний Суд у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.
Аналогічна правова позиція у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 року у справі №920/739/17.
Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Так, позивачем надано витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 19.06.2019 року №1015/0/45-19.  
Перевіряючи розрахунок суми безпідставно збережених коштів колегія суддів зазначає, що останній проведено на підставі даних з витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель.
Апелянт не погоджується з визначеним позивачем і застосованим у розрахунку розміром річної ставки орендної плати.
Відповідно до п. 4.1. Положення про порядок визначення розмірів орендної плати при укладанні договорів оренди землі в м.Харкові, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 27.02.2008 року №41/08, закріплено перелік земель, для яких встановлено особливий режим розрахунку орендної плати. Ставка річної орендної плати (відсоток від нормативної грошової оцінки) за використання земель промисловості - 4%.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 13.09.2019 року №НВ-0003736612019 категорією земельної ділянки з кадастровим номером 6310138800:12:002:0003 є землі промисловості, транспорту, зв`язку енергетики, оборони та іншого призначення.
Враховуючи викладене, апелянт безпідставно посилається на необхідність застосування ставки річної орендної плати 3%. Натомість, Харківською міською радою правомірно застосована ставка річної орендної плати 4%.
Щодо доводів апелянта стосовно використання відповідачем земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано до суду на підтвердження використання відповідачем земельної ділянки такі документи, як акт обстеження земельної ділянки, план-схему, фото земельної ділянки, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.09.2019 року, копію кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером 6310138800:12:002:0003, копію витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
За наведених обставин, судова колегія вважає, що в свою чергу відповідачем не було надано суду належних, допустимих, достовірних та найбільш вірогідних порівняно з наданими позивачем документами доказів на підтвердження використання ним меншої площі спірної земельної ділянки, ніж сформованої як об`єкт цивільних прав.
Отже, колегія суддів відхиляє доводи апелянта стосовно того, що позивачем недоведений факт використання відповідачем земельної ділянки площею 1,5206 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель.
З урахуванням положень статті 79-1 Земельного кодексу України та статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» місцевий господарський суд правомірно виходив з правильності визначення позивачем суми безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати на підставі належного і допустимого доказу - витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель та обґрунтовано погодився з методом визначення позивачем розміру позовних вимог, оскільки він ґрунтується на приписах чинного законодавства, як підстави для задоволення позову в повному обсязі.
Аналізуючи зміст статей 1212-1214 Цивільного кодексу України, абз.4 ч.1 ст. 144, абз.5 ч.1 ст.174 Господарського кодексу України випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи.
З матеріалів справи  вбачається, що в даному разі наявні усі три названі ознаки.
По-перше, судом встановлено, що дійсно відповідач зберіг майно (грошові кошти) у розмірі орендної плати, яка нараховується за володіння і користування земельною ділянкою площею 1,5206 га по вул. Озерній, 1 у м.Харкові (кадастровий номер 6310138800:12:002:0003).
Збереження такого майна почалося безвідносно до волі сторін в результаті правомірних дій відповідача з моменту набуття права власності на нерухоме майно (нежитлові будівлі) по вул. Озерній, 1, у м.Харкові. Це є проявом правової природи нерухомого майна. Набуті відповідачем будівлі, будучи згідно зі ст. 181 Цивільного Кодексу України нерухомим майном, є органічно та нерозривно пов`язаними з цією земельною ділянкою.
Відсутність договору оренди землі має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті чого відбулося збереження відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у розмірі орендної плати.
По-друге, правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні, так як реалізація речового права на земельну ділянку згідно зі ст.206 Земельного Кодексу України, п. 14.1.136 ч. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем права володіння і користування земельною ділянкою безоплатно – відсутні, так само, як і підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю.
По-третє, судом встановлено, що відповідач зберіг майно за рахунок позивача. Власником земельної ділянки по вул. Озерній, 1 у м. Харкові є територіальна громада міста Харкова в особі позивача відповідно до ст. 83 Земельного Кодексу України, за якою всі землі в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці є комунальною власністю, за винятком земельних ділянок, які перебувають у державній або приватній власності. Таким чином, збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення цих коштів у відповідача за рахунок їх несплати позивачу.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що права та охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені відповідачем, а обраний позивачем спосіб захисту свої прав, як землевласника, є належним та ефективним, у зв`язку із чим, позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати за період з 01.01.2018 року по 31.10.2019 року в сумі 810058,08 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо посилань апелянта на порушення правил підсудності, то колегія суддів зазначає, що обставинам підсудності розгляду спору у даній справі вже була надана оцінка.
Так, ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.11.2019 року позовну заяву Харківської міської ради до ТОВ «Інвіктас» про стягнення 810058,08 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати направив за підсудністю до Господарського суду м. Києва, тобто за місцезнаходженням відповідача. 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу передано до Господарського суду Харківської області для продовження розгляду.
Суд апеляційної інстанції вказав, що направлення місцевим судом позовної заяви Харківської міської ради до ТОВ «Інвіктас» про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 810058,08 грн. до Господарського суду міста Києва здійснено з порушенням положень ст. 27 та п. 1 ч. 1 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України, оскільки підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими ст. 30 Господарського процесуального кодексу України «Виключна підсудність».
Вказана постанова суду апеляційної інстанції є діючою та жодною стороною не оскаржена.
Таким чином, колегія суддів наразі відхиляє відповідні доводи апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року у справі №922/3618/19 без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвіктас» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 17.02.2021 року у справі №922/3618/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року. 

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           Р.А. Гетьман  

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн