ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/8317/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року (суддя суду 1 інстанції Юхно І.В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила:
-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 недоотриманої пенсії, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.03.2016 року по 26.11.2016 року включно;
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.03.2016 року по 26.11.2016 року включно;
- допустити рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як єдиний спадкоємець після смерті матері ОСОБА_2 ( померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка була внутрішньо переміщеною особою, але недоотримала пенсію, виплата якої була призупинена з підстав непроживання пенсіонера за місцем обліку, має право на пенсію, яка належала ОСОБА_2 і залишились недоодержаною у зв`язку з її смертю.
Відповідачем нараховано та виплачено позивачу недоодержану пенсію померлої тільки за період з 27.11.2016 по 31.10.2019, однак відмовлено у виплаті недоодержаної суми пенсії за період з 01.03.2016 по 26.11.2016.
Позивач вважає, що померла протиправно не отримувала пенсію з 01.03.2016 з вини суб`єкта владних повноважень, отже суми пенсії, які належали пенсіонеру і залишились недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки судом, при ухваленні рішення, не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору. У відповіді на відзив, позивач зазначає, що вина померлого пенсіонера, в недоотриманні ним пенсії за спірний період, відповідачем не доведена.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, зазначає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В обґрунтування відзиву відповідач зазначає, що оскільки позивач звернувся із заявою про виплату недоотриманої пенсії 28.11.2019, то розмір вказної пенсії зменшився з врахуванням вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тобто не більше ніж за три роки до дня звернення.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (згідно копії паспорта серії НОМЕР_1 громадянина України), є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження  серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .
Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від 26.11.2019, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Померла ОСОБА_2 була тимчасово переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 01.12.2014 року №6301003210 про те, що вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , і перемістилась з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_2 .
З 01.03.2016 ОСОБА_2 , у зв`язку з не підтвердженням місця проживання, призупинено виплату пенсії та за життя пенсіонера не відновлено.
28.11.2019 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою щодо виплати недоодержаної суми пенсії померлої матері ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 по 31.10.2019.
Відповідно до повідомлення № 5389/02.4-20 від 28.12.2019, пенсійним органом проведено нарахування позивачу недоодержаної пенсії ОСОБА_2 за період з 27.11.2016 по 31.10.2019 в сумі 175518,16 грн., однак відмовлено у виплаті суми недоодержаної пенсії за період з 01.03.2016 по 26.11.2016 включно.
Не погоджуючись з періодом виплати недоодержаної пенсії без врахування періоду з 01.03.2016 по 26.11.2016, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, базується на Конституції України та складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону «Про недержавне пенсійне забезпечення», законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
За змістом частини 1 статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» даним Законом регулюються відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. 
Правилами статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Положеннями частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Нормами пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регламентовано, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у разі смерті пенсіонера.
Відповідно до частини 1 статті 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
За положеннями статті 52 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до пенсійного органу із заявою від 28.11.2019 щодо виплати недоодержаної суми пенсії померлої матері ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 по 31.10.2019.
Сторонами не оспорюється, що пенсійним органом проведено нарахування позивачу недоодержаної пенсії ОСОБА_2 за період з 27.11.2016 по 31.10.2019 в сумі 175518,16 грн.
Відмовляючи позивачу у виплаті недоотриманої пенсії ОСОБА_2 за період з 01.03.2016 по 26.11.2016, пенсійний орган посилався на вимоги статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», тобто не більше ніж за три роки до дня звернення, оскільки позивач звернувся із заявою про виплату недоотриманої пенсії 28.11.2019.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 недоотримала пенсійні виплати внаслідок того, що проживала в районі проведення антитерористичної операції - у місті Красний Луч Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 26 листопада 2019 року. 
Місто Красний Луч (після перейменування – Хрустальний), згідно додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р, віднесене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
Відповідно до статті  1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Положеннями частин 1 та 3 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».
Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.
За правилами пункту 7.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.
Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»  приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.
Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.
Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно з статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим    Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим    Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Як зазначалося вище, питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за правилами якої пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»    виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, як підкреслив Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 року у справі №243/5451/17, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Однак, як свідчить аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.03.2020 по справі №227/2158/17, від 23.06.2020 по справі №227/4106/17, від 03.09.2020 по справі №360/4335/18.
Рішення про призупинення пенсії ОСОБА_2 , із зазначенням підстав визначених частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення», відповідачем не приймалося, оскільки в матеріалах пенсійної справи відсутні відомості про його наявність.
Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Таким чином, відповідач, припиняючи виплату ОСОБА_2 пенсії, без прийняття відповідного рішення та наведення правових підстав передбачених законами України для припинення виплат, порушив право останньої на її отримання. 
Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У вказаному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України    кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Розглядаючи справу зі схожими правовідносинами (№ 360/3875/18), Верховний Суд, у постанові від 09 лютого 2021 року дійшов висновку, що відсутність статусу внутрішньо переміщеної особи не може впливати на реалізацію права на пенсійне забезпечення.
Таким чином, доводи пенсійного органу щодо неотримання померлим пенсіонером своєї пенсії з власної вини, оскільки він з 01.03.2016 по день смерті проживав на непідконтрольній території, є необґрунтованими.
Положеннями частини 2  статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки матеріалами справи підтверджується, що померлій ОСОБА_2 до дня її смерті пенсія була нарахована, а припинення виплати відбулося безпідставно – не у спосіб визначений частиною 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то позивач має право не виплату їй недоодержаної пенсії померлої матері за минулий час без обмеження будь-яким строком, а саме з 01.03.2016 по 26.11.2016.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не повно встановлено обставини, що мають значення для справи, та не надано належної оцінки встановленим обставинам, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 недоотриманої пенсії, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.03.2016 року по 26.11.2016 року включно.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.03.2016 року по 26.11.2016 року включно.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров