ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2021 р.	Справа № 440/7305/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання  Ковальчук А.С  
позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Кошляк А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ ВП 44057192) на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 10.02.21 по справі № 440/7305/20
за позовом ОСОБА_2      
до Головного управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ ВП 44057192)                     
             про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),
ВСТАНОВИВ:
09 грудня 2020 року позивач, ОСОБА_2 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2020 №Ф-09466-51/6114. 
В обґрунтування вимог позивач зазначав, що з 16.07.2003 працює в ПАТ "Укртатнафта" та з 28.12.2006 переведений на посаду заступника начальника юридичного управління по претензійно-позовній роботі, а роботодавець сплачує відповідні внески, а тому не має підстав сплачувати єдиний соціальний внесок.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 06 листопада 2020 року №Ф-9466-51/6114.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що згідно інтегрованої картки платника податків у ОСОБА_2 борг по єдиному внеску складає 35588,74 грн., який виник за рахунок щоквартальних нарахувань (аб. 3 ч. 8 ст. 9 Закону, 2464): по строку сплати 19.04.2018, в сумі 2457,18грн., за 1 - квартал 2018 року, сплаті відсутня; по строку сплати 02.05.2018, в сумі 8448,00грн., за 2017 рік, сплата відсутня; по строку сплати 19.07.2018, в сумі 2457,18грн., за 2-квартал 2018 року, сплата відсутня; по строку сплати 21.01.2019, відсутня по строку сплати 19.04.2019 відсутня;           по строку сплати 19.07.2019 відсутня; по строку сплати 21.10.2019 відсутня;  по строку сплати 20.01.2020 відсутня по строку сплати 21.04.2020 відсутня; по строку сплати 20.07.2020 відсутня; по строку сплати 19.10.2020 в сумі 3178,12грн., за 3-квартал 2020 року, сплата відсутня.
Станом на 26.01.2021 року Звіти про суми нарахованого доходу зареєстрованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (додаток 5) до податкових органів платником не подаються з 2016 року. Відповідно до п.4 розділу III Порядку № 435 особи, які провадять незалежну професійну діяльність, формують та подають самі за себе до контролюючих органів звіт один раз на рік до 1 травня року, що настає за звітним періодом.
Відповідач звертає увагу, що подавати звітність з ЄСВ за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, визначеними законодавством, є обов`язком платника єдиного внеску.
Стосовно отриманих доходів в якості найманого працівника визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці (п.1 ч.1 ст. 4 Закону № 2464).
Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
У розумінні Закону № 2464 роботодавці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, розглядаються як окремі платники єдиного внеску.
На думку відповідача, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, є платниками єдиного внеску незалежно від того, чи є такі особи на даний час одночасно найманими працівниками.
Позивач, скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначав, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/2629/19 від 06.09.2019, що залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду № 440/2629/19 від 02.12.2019 та відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на вказані рішення ухвалою Верховного Суду 22 січня 2020, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС України у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 21.05.2019 №Ф-9466-51/4474, якою ОСОБА_2 було визначено недоїмку зі сплати єдиного внеску за період 2017рік, за 1-4 квартал 2018р. та 1-й квартал 2019 року.
Також, позивач зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду у справі № 440/2438/20 від 26.06.2020, що залишено без змін Постановою Другого апеляційного адміністративного суду № 440/2438/20 від 25.09.2020 та відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на вказані рішення ухвалою Верховного Суду 31.05.2021, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС України у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2020 № Ф-9466-51/1972, якою ОСОБА_2 було визначено недоїмку зі сплати єдиного внеску за період 2017-2019рр. у сумі 29293,44грн., а саме за 2017р. - 8448,00грн., за 2018р. - 9828,72 грн. та за 2019р. -11 016,72 грн.
На думку позивача, Головне управління ДПС у Полтавській області, нехтуючи рішеннями судів, не виконуючи їх, в третє за період за 2017, 2018 та за 2019р. винесло вимогу про донарахування та сплату боргу (недоїмки).
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 з 16.07.2003 прийнятий на роботу в ПАТ "Укртатнафта" та наразі займає посаду заступника начальника юридичного управління із претензійно-позовної роботи, що підтверджено копією довідки ПАТ "Укртатнафта" від 03.12.2020 вих.№4/565 та трудової книжки серії НОМЕР_1 .
          На підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22.03.2007 №2 позивач набув право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджено копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 22.03.2007 №510. 
          Залученою до матеріалів справи копією посадової інструкції заступника начальника управління претензійно-позовної роботи юридичного управління ПАТ "Укртатнафта", затвердженої 03.09.2018, підтверджено, що за займаною позивачем посадою передбачено наявність свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Докази фактичного ведення позивачем адвокатської діяльності окремо від займаної посади упродовж 2017-2020 років у матеріалах справи відсутні. Звітність за спірний період ОСОБА_2 до фіскального органу не подавалась. Відомостей про отримання позивачем доходу, відмінного від заробітної плати, суду не надано.      
Разом з цим, довідкою ПАТ "Укртатнафта" від 02.12.2020 вих.№13-6485 підтверджено, що упродовж 2020 року позивачу щомісяця нараховувалась заробітна плата, з якої роботодавцем сплачено єдиний внесок. 
Крім того, судовими рішенням у справі №440/2629/19 та у справі №440/2438/20 підтверджено, що упродовж 2017-2019 позивачу щомісяця нараховувалась заробітна плата, з якої роботодавцем сплачено єдиний внесок.
06.11.2020 ГУ ДПС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-9466-51/6114, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 35588,74 грн.  
          Зазначена вимога не містить посилань на підстави виникнення недоїмки та її розрахунку. Водночас у відзиві на позов відповідач пояснив, що недоїмка загалом у розмірі 35588,74 грн складається з визначеного фіскальним органом зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн, за І-ІV квартали 2018 року загалом у розмірі 9828,72 грн (по 2457,18 грн за кожний квартал), за І-ІV квартали 2019 року загалом у розмірі 11016,72 грн (по 2754,18 грн за кожний квартал), за І-ІІІ квартали 2020 року загалом у розмірі 6295,30 (2078,12 грн. за І квартал 2020 року, 1039,06 грн. за ІІ квартал 2020 року, 3178,12 грн. за ІІІ квартал 2020 року). 
          Не погодившись з вимогою ГУ ДПС у Полтавській області від 06.11.2020 №Ф-9466-51/6114 про сплату боргу (недоїмки), позивач оскаржив її до суду. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана вимога не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок обчислення і сплати єдиного соціального внеску встановлено положеннями Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).
Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VІ визначено, що застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.     
Також, за приписами пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
У свою чергу, незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
          Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
          - для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України “Про оплату праці”, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
          - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
          В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа у відповідні періоди фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
          Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
          Відповідно до частини 8 статті 9 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.
Згідно з ст. 13 вказаного Закону, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до положень п. 63.5 статті 63 Податкового кодексу України всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом. Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
          На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
          Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
          Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, від 05.12.2019 у справі №260/358/19 та від 05.03.2020 у справі №460/943/19.
Крім того, перелік платників та особливості сплати єдиного внеску в залежності від категорії унормовано статтею 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”.
          Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Так, особи, які провадять в тому числі адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” до платників єдиного внеску.
Таким чином, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
          Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 28.03.2019 у справі №820/6324/17 (адміністративне провадження №К/9901/51065/18, №К/9901/50934/18).
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 16.07.2003 перебуває у трудових відносинах з ПАТ "Укртатнафта" на посаді, пов`язаній із юридичною практикою, тобто здійснює діяльність у сфері права в межах трудових відносин з ПАТ "Укртатнафта" та не отримує дохід від незалежної професійної діяльності як самозайнята особа.
          Наданою позивачем до суду довідкою ПАТ "Укртатнафта" та рішеннями суду підтверджено той факт, що єдиний внесок за застраховану особу (позивача) протягом 2017-2020 років сплачено страхувальником - його роботодавцем ПАТ "Укртатнафта" (ідентифікаційний код 00152307). 
Проте, відповідачем в апеляційній скарзі не наведено будь-яких пояснень того, що позивач здійснює незалежну професійну діяльність поза межами трудових відносин, як самозайнята особа та отримує дохід від такої діяльності.
Колегія суддів доходить висновку, що позивач як самозайнята особа (адвокат) поза межами трудової діяльності доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДПС у Полтавській області від 06.11.2020 №Ф-9466-51/6114 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 35588,74 грн фактично є подвійним нарахуванням єдиного внеску на один і той самий дохід позивача.
Так, положеннями Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” чітко не врегульовано особливості сплати єдиного внеску найманим працівником в межах незалежної професійної діяльності, норми цього закону та підзаконних правових актів припускають неоднозначне трактування прав та обов`язків платників єдиного внеску, що також констатовано Верховним Судом у рішенні від 02.09.2019 у справі №520/3939/19.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що винесенню спірної вимоги передувало винесення контролюючим органом інших вимог про сплату боргу (недоїмки) від 21.05.2019 №Ф-9466-51/4474, від 12.02.2020 №Ф-9466-51/1972, які з аналогічних підстав були визнані протиправними та скасовані в судовому порядку (справа №440/2629/19, справа №440/2438/20). 
З огляду на викладене, відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не довів суду правомірності своїх дій щодо нарахування єдиного внеску ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога ГУ ДПС у Полтавській області від 06.11.2020 №Ф-9466-51/6114 про визначення недоїмки з єдиного внеску у розмірі 35588,74 грн є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Головне управління ДФС у Полтавській області, як суб`єкт владних повноважень не довело правомірності своєї вимоги про сплату боргу.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року по справі № 440/7305/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ ВП 44057192) залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.02.2021 по справі № 440/7305/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  22.06.2021 року