ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3326/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
                                        
розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції   (м. Києва), третя особа - ОСОБА_2 ,   про скасування постанов про накладення штрафу, за апеляційною скаргою Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції   (м. Києва) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2021, - 
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафу від 14 січня 2021 року № 58838989 та № 58839168.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2021 року позовні вимоги задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції   (м. Києва) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на перебування закордоном та введення протиепідемічних заходів та збільшення кількості випадків захворювання на COVID-19, з метою недопущення розповсюдження коронавірусу та для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема учасників процесу та працівників суду. 
Відповідно до ст. 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Разом з тим, судовою колегією враховується, що обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи не визнавалася.
За таких обставин, зважаючи на відсутність підстав для визнання поважними, викладених у клопотанні причин для відкладення розгляду справи, а також з огляду на визначені ст. 309 КАС України строки її розгляду, судовою колегією відмовлено у задоволенні заявленого клопотання.
Крім того, безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, колегія суддів у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження. 
Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ перебуває виконавчий лист № 754/6909/15-ц від 07 березня 2019 року Деснянського районного суду міста Києва, яким зобов`язано ОСОБА_1 : 
- до 21 травня кожного року (за 10 днів до встановленого дня спільного відпочинку з дітьми ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) письмово повідомляти ОСОБА_2 за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та орган опіки та піклування за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дітей, про фактичне місце перебування дітей, де він матиме можливість забирати дітей на спільний відпочинок; 
- за 10 днів до зміни (переведення, вибуття із) навчального закладу, де навчаються ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також за 10 днів до початку нового навчального року письмово повідомляти ОСОБА_2 , за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 та орган опіки та піклування за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дітей, про назву та місце знаходження нового навчального закладу, де будуть навчатись діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
29 вересня 2020 року до відділу надійшла заява стягувача від 29 вересня 2020 року про невиконання рішення суду та вжиття заходів спрямованих на фактичне виконання.
06 жовтня 2020 року державним виконавцем направлена вимога на адресу боржника щодо негайного виконання рішення суду. Також, у вимозі зазначено, що про виконання рішення суду повідомити Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за адресою: 02138, м. Київ, вул. Бальзака, 64.
23 жовтня 2020 року державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що 06 жовтня 2020 року державним виконавцем направлена вимога на адресу боржника щодо негайного виконання рішення суду та станом на момент складання цього акту інформація в матеріалах АСВП: 588838989 щодо виконання рішення суду відсутня.
23 жовтня 2020 року керуючись статтями 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" була винесена постанова про накладення штрафу у розмірі 1700 грн.
09 листопада 2020 року державним виконавцем направлена вимога на адресу боржника щодо негайного виконання рішення суду. Також, у вимозі зазначено, що про виконання рішення суду слід повідомити Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за адресою: 02138, м. Київ, вул. Бальзака, 64.
15 грудня 2020 року державним виконавцем прийнято розпорядження про перерахування грошових коштів у сумі 1700 грн., що надійшли 09 грудня 2020 року на рахунок з обліку депозитних сум.
22 грудня 2020 року державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що 09 листопада 2020 року державним виконавцем направлена вимога на адресу боржника щодо негайного виконання рішення суду та станом на момент складання цього акту інформація в матеріалах АСВП: 58838989 щодо виконання рішення суду відсутня.
22 грудня 2020 року керуючись статтями 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" була винесена постанова про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. 
Крім того, провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває справа № 640/32720/20 за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування постанови від 23.10.2020 про накладення штрафу на позивача у розмірі 1 700,00 гривень, постановлені у межах виконавчих проваджень №№ 58838989, 58839168; стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату штрафу в розмірі 3400,00 гривень у межах виконавчих проваджень №№ 58838989, 58839168. 
На час апеляційного розгляду провадження в суді першої інстанції триває, рішення суду за наслідками розгляду справи по суті не прийнято.
13 січня 2021 року начальником Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за власною ініціативою по виконавчому провадженню № 58839168, керуючись статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову, в якій зазначено про скасування постанови про накладення штрафу від 22 грудня 2020 року, яка була винесена державним виконавцем з допущенням технічної помилки.
13 січня 2021 року начальником Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) керуючись абзац 4 частини третьої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме: скасувати документ "Постанова про накладення штрафу" від 22 грудня 2020 року, що видав державний виконавець з допущенням технічної помилки при примусовому виконанні ВП №58839168.
14 січня 2021 року державним виконавцем складено акт, в якому зазначено, що 09 листопада 2020 року державним виконавцем направлена вимога на адресу боржника щодо негайного виконання рішення суду та станом на момент складання цього акту інформація в матеріалах АСВП: 58838989 щодо виконання рішення суду відсутня.
14 січня 2021 року, керуючись статтями 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" були винесені постанови про накладення штрафу у розмірі 3400 грн.
Незгода позивача з діями відповідача щодо прийняття постанов про накладення штрафу та про стягнення виконавчого збору та самими постановами, обумовила на звернення з даним позовом до суду.
Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги виходячи з того, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів вручення боржнику вимоги про виконання рішення суду та акту, за яким інформація в матеріалах Автоматизованої системи виконавчого провадження 588838989 щодо виконання рішення суду відсутня.
Відтак, державним виконавцем було порушено вимоги Закону України "Про виконавче провадження", яким регламентовано порядок повідомлення учасників виконавчого провадження про наявність копій постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження, зокрема, шляхом їх надсилання не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення та виключає вину боржника, що пов`язана з невиконанням рішення суду.
Крім того, матеріали справи свідчать, що позивач разом із дітьми проживає за межами України, а саме - в місті Пафос, Кіпрська Республіка, а матеріали виконавчих проваджень містять лист Міністерства закордонних справ від 07 червня 2019 року № 71/ВМУ/15-546-489, відповідно до якого надано відповідь про проживання гр ОСОБА_1 разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_2 ., та лист ОСОБА_1 , в якому остання повідомляє про навчальні заклади, у яких навчались діти у 2019 - 2020 роках, що спростовує факт невиконання рішення суду та свідчить про неправомірність спірних постанов.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що в межах виконавчих дій ОСОБА_1 , як боржник, добровільно не повідомила, де та, за якою адресою зупиняються діти під час перебування на канікулах в Україні. Матеріали виконавчого провадження досі не містять як інформації про те, коли та де (за якою адресою) можна було забрати дітей для спільного відпочинку протягом половини літніх канікул ні у 2019, ні у 2020 роках, так і не містять інформації про можливе проведення такого спільного відпочинку.
Вказане в сукупності підтверджує, що не повідомлення боржником достовірної інформації про місце свого перебування (проживання) та перебування (проживання) неповнолітніх дітей, що, фактично, перешкоджає реалізації прав стягувана на побачення з неповнолітніми дітьми, а також підтверджує повноту заходів щодо з`ясування державними виконавцями на різних етапах примусового виконання інформації про місце перебування (проживання) боржника та спільних із стягувачем дітей.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». 
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в    Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1, 2 ч.1 статті 3 Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 
Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ч.1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч. 1 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 16 ч. 3 статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.
У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 26 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. 
Абзацом 1 ч. 6 статті 26 Закону передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). 
Відповідно до ч. 1, 2, 3 статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. 
Статтею 75 Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Тобто, державному виконавцю для реалізації виконання належних повноважень при примусовому виконанні відповідного рішення суду, надано право за невиконання його ж постанов про примусове виконання рішень суду накладати відповідні штрафи на боржника, у порядку та розмірі визначеному Законом № 1404-VІІІ.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про належне виконання ОСОБА_1 судових рішень, зокрема, постанови Київського апеляційного суду від 28.11.2018, у справі № 754/6909/15-ц, з огляду на наявність листа Міністерства закордонних справ від 07 червня 2019 року № 71/ВМУ/15-546-489 та листа ОСОБА_1 , де вона повідомляє про навчальні заклади у 2019/2020 роках ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Однак, на переконання колегії судів, таке твердження є помилковим, позаяк лист від 07 червня 2019 року № 71/ВМУ/15-546-489, яким надано відповідь про адресу проживання Позивачки разом із дітьми направлено Міністерством закордонних справ України, а не Позивачкою.
Крім того, вказаний лист направлено на запит Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ.
Відтак, зазначені посилання жодним чином не підтверджують факт добровільного виконання ОСОБА_1 судового рішення.
Стосовно висновків суду першої інстанції про наявність в матеріалах виконавого провадження листа ОСОБА_1 , в якому остання, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 754/6909/15-ц повідомляє про навчальні заклади у 2019 - 2020 роках ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів зазначає, що станом на момент складення (23.10.2020) Відповідачем актів, в яких зазначено, що 07.10.2020 року державним виконавцем направлені вимоги на адресу боржника щодо негайного виконання рішення суду (номери поштових відправлень: 0213800581595 та 0213800581587) та станом на момент складання цих актів інформація в матеріалах АСВП: № 588838989 та № 58839168 щодо виконання рішення суду була відсутня, що не спростовано Позивачкою жодними доказами, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України.
Колегія суддів вказує, що судовим рішенням на Позивачку, серед іншого, покладено обов`язок до 21 травня кожного року (за 10 днів до встановленого дня спільного відпочинку з дітьми ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) письмово повідомляти ОСОБА_2 та орган опіки та піклування за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дітей, про фактичне місце перебування дітей, де він матиме можливість забирати дітей на спільний відпочинок.
В той же час, матеріали справи не містять доказів належного вручення ОСОБА_2 відповідних поштових відправлень в зазначений строк до 21 травня 2019-2020 рр.
Поряд з наведеним колегія суддів при розгляді апеляційної скарги враховує, що 17 травня 2019 року до Міністерства закордонних справ України було направлено запит державного виконавця № 972/7 з проханням перевірити інформацію про місцезнаходження неповнолітніх громадян України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .
З відповіді Міністерства закордонних справ України № 71/ВМУ/15-546-489 від 07 червня 2019 року вбачається, що перевірка адреси місця перебування неповнолітніх дітей на території Республіки Кіпр фактично не проводилася. ОСОБА_1 . Посольству України в Республіці Кіпр повідомила про те, що вона разом з неповнолітніми дітьми проживає за зазначеною вище адресою. Однак, жодним чином, в тому числі із залученням міграційних та інших компетентних органів Республіки Кіпр, вказана інформація не перевірялася.
26 вересня 2019 року представник стягувача - адвокат Срібний В.А. звернувся до Деснянського районного відділу ДВС міста Києва ГУ ТУЮ у місті Києві із заявою, в якій просив повторно звернутися із запитом державного виконавця до Міністерства закордонних справ України з проханням провести перевірку інформації про фактичне місце перебування неповнолітніх громадян України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за вищевказаною адресою, залучивши до вказаної перевірки міграційні та інші компетентні органи, зокрема, органи поліції Республіки Кіпр, в т.ч. з виїздом за адресою фактичного місця перебування неповнолітніх дітей та з отриманням від вказаних компетентних органів відповідних підтверджуючих документів фактичного місця перебування (проживання) неповнолітніх дітей.
26 вересня 2019 року державним виконавцем Стрепетовою О.С. аналогічний запит направлено до Міністерства закордонних справ України та до Державної прикордонної служби України.
Надалі, державний виконавець Васильченко М.М. по вказаним виконавчим провадженням № 58838989 та № 58839168 двічі звертався з подібним запитом до Міністерства юстиції України та двічі до Деснянського районного суду м. Києва щодо розшуку боржника.
Державні виконавці намагалися встановити фактичне місце проживання (перебування) як боржника, так і неповнолітніх дітей, як шляхом подання відповідних запитів до Міністерств та служб, двох звернень до суду щодо розшуку боржника, так і шляхом здійснення виходу державного виконавця за адресою місця реєстрації боржника: АДРЕСА_3 . 
Однак, встановити фактичне місце проживання (перебування) боржника та дітей не виявилось можливим.
В межах виконавчих дій боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , добровільно не повідомила, де (за якою адресою) зупиняються діти під час їх перебування на канікулах в Україні. 
Колегія суддів враховує доводи апелянта, що матеріали виконавчого провадження досі не містять як інформації про те, коли та де (за якою адресою) можна було забрати дітей для спільного відпочинку протягом половини літніх канікул ні у 2019, ні у 2020 роках, так і не містять інформації про можливе проведення такого спільного відпочинку.
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що зі слів позивачки, вона разом із дітьми проживає за межами України, а саме - в місті Пафос, Кіпрська Республіка, з чого можливо зробити висновок про те, що дана обставина однозначно ускладнює виконання позивачкою обов`язків, покладених судом. Проте ОСОБА_1 не вживаються активні та достатні заходи для того, щоб зробити можливим належне виконання постанови Київського апеляційного суду від 28.11.2018 у справі № 754/6909/15-ц, а відповідно і забезпечити виконання виконавчого листа № 754/6909/15-ц від 07 березня 2019 року Деснянського районного суду міста Києва.
Все вищевикладене підтверджує факт неналежного виконання обов`язку щодо  повідомлення боржником достовірної інформації про місце свого перебування (проживання) та перебування (проживання) неповнолітніх дітей, що, фактично, перешкоджає реалізації прав стягувана на побачення з неповнолітніми дітьми, а також підтверджує повноту заходів щодо з`ясування державними виконавцями на різних етапах примусового виконання інформації про місце перебування (проживання) боржника та спільних із стягувачем дітей.
Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у державного виконавця були достатні підстав для прийняття спірних постанов про накладення штрафу від 14 січня 2021 року № 58838989 та № 58839168.
В частині тверджень суду першої інстанції, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів вручення боржнику вимоги про виконання рішення суду та акту, за яким інформація в матеріалах Автоматизованої системи виконавчого провадження 588838989 щодо виконання рішення суду відсутня, то колегія суддів вважає такі доводи недостатніми підставами для задоволення позовних вимог, позаяк матеріалами справи підтверджується факт обізнаності позивачки з обов`язками, покладеними на неї судовими рішеннями у справі № 754/6909/15-ц.
Крім того, судова колегія при розгляді даного спору вважає необхідним звернути увагу на те, що факт проживання позивачки разом з дітьми за межами України,  а саме в м. Пафос, Кіпрської Республіки, на який вона неодноразово звертає увагу, не звільняє останню від обов`язку належного виконання судових рішень та законних вимог державного виконавця.
Таким чином, доводи відповідача про неналежне невиконання рішення суду знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що, на переконання колегії суддів, є достатньою правовою підставою для скасування оскаржуваного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2021.
Доводи апеляційної скарги свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк містять аргументовані доводи щодо неповного з`ясування обставини справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків обставинам справ.
Викладене у сукупності свідчить про наявність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції   (м. Києва).
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.
Оцінюючи наявність підстав для розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, підстави для стягнення на користь позивача судових витрат - відсутні.
Керуючись ст.ст. 139, 242, 308, 315, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції   (м. Києва) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції   (м. Києва), третя особа - ОСОБА_2 ,   про скасування постанов про накладення штрафу - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2021 скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 08.04.2021