ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2021 року
м. Харків
Справа № 645/7731/19
Провадження № 22-ц/818/1670/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з рогляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С., 
суддів  Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря Каплоух Н.Б., 
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 , який діє також в інтересах ОСОБА_3 
Третя особа: відділ реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова, ОСОБА_4 
Особа, яка звертається з апеляційною скаргою Харківська міська рада,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє також в інтересах ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , відділ реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою Харківської міської ради на заочне  рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року ,-
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , та його малолітнього сина ОСОБА_3 такими, зо втратили право користування кімнатами АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що проживає та зареєстрована у кімнатах № № 13,14 гуртожитку по проїзду АДРЕСА_1 належить Територіальній громаді сіл, селищ, міст Харківської області, в особі Харківської міської ради на підставі Свідоцтва про право власності від 24.01.2008року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради.
Кімнатами № № 13,14 гуртожитку по АДРЕСА_1 позивач користується як член родини наймача -  ОСОБА_2 на підставі Ордеру № 388 від

17.11.1998 року та Рішення Виконавчого комітету Фрунзенського району у м. Харкові Харківської міської ради № 53/10 від 15.04.2008 року.
Відповідно до довідки від 22.05.2008 року № 07303 у кімнатах №  13,14 гуртожитку по АДРЕСА_1 зареєстровані  ОСОБА_2 ,колишня дружина  ОСОБА_4 ,дочка -  ОСОБА_1 .  З 2010 року у кімнатах також зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 , дитина від другого шлюбу наймача ОСОБА_2 , до 2013 року вони проживали в кімнаті 14. 
З 2013 року по теперішній час у кімнатах 13 , 14 гуртожитку по АДРЕСА_1 фактично проживає позивач та її мати ОСОБА_4 , ведуть спільне господарство та сплачують за інших осіб , які зареєстровані та не проживають, щомісячні комунальні послуги, розмір оплат яких є для позивачки великим та вона неспроможна їх оплачувати, оскільки отримує невелику за розміром заробітну плату. Субсидію на зазначені житлові приміщення вона отримати не може, так як батько ОСОБА_2 зареєстрований приватною особою - підприємцем, звіти до ДФС не подає, перед пенсійним фондом має велику заборгованість. Реєстрація місця проживання відповідачів - без фактичного їх проживання у даних кімнатах - завдає позивачу великої матеріальної шкоди та унеможливлює, враховуючи невеликий розмір зарплатні, сплачувати щомісячні комунальні платежі. 
У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням не проживаючих осіб ОСОБА_2 , який діє також в інтересах ОСОБА_3 , оскільки це єдиний спосіб зняти їх з реєстрації у кімнатах № № 13,14 гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року позов задоволено.
Суд першої інстанції мотивував рішенням тим, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка дають підстави для задоволення позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
Міська рада вважає, що судом не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема щодо визнання відповідача непрацездатною особою, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи ОСОБА_2 та відомостей щодо перешкоджання доступу в спірну квартиру. Не надано відомостей щодо виїзду відповідача за кордон.
Послалась на те, що судом першої інстанції не було викликано відповідача через оголошення як того вимагає ч.11 ст. 128 ЦПК України.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є

обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач відсутній у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин, а тому він втратив право користування житловим приміщенням у цій квартирі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач є батьком позивачки (свідоцтво про народження від 12 січня 1991 року НОМЕР_4 ).
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.01.2003 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано Відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції в м. Харкові.
Житловий будинок АДРЕСА_1 належить Територіальній громаді сіл, селищ, міст Харківської області, в особі Харківської міської ради на підставі Свідоцтва про право власності від 24.01.2008 року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради.
Кімнатами № № 13,14 гуртожитку по АДРЕСА_1 позивач користується як член родини наймача ОСОБА_2 на підставі Ордеру № 388 від 17.11.1998 року та Рішення Виконавчого комітету Фрунзенського району у м. Харкові Харківської міської ради № 53/10 від 15.04.2008 року.
Як вбачається з свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Серії НОМЕР_5 від 26.11.2010 року, виданого Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, батьками дитини записані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Як вбачається з довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.09.2019 та від 04.12.2019 року, в зазначеній квартирі зареєстровані: зареєстровані  ОСОБА_2 ,колишня дружина  ОСОБА_4 , дочка -  ОСОБА_1 .  З 2010 року у кімнатах також зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 .
Згідно копії акту обстеження умов проживання від 10.10.2019 року, складеного за участі спеціалістів Служби у справах дітей по Немишлянському району м. Харкова, встановлено, що на час огляду кімнат АДРЕСА_1 , ані дитини, ані дитячих речей в кімнатах не виявлено. Зі слів сусідів дитина з батьком не мешкає в даній квартирі близько 6 років.
Як зазначено в рішенні суду, під час розгляду не було встановлено поважність причин не використання відповідачем права на проживання за місцем реєстрації.
Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.
Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Як вбачається з матеріалів справи кімнати гуртожитку, де зареєстровано місце проживання сторін, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизовані.
На теперішній час у ній ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , але фактично мешкає лише позивач та її мати ОСОБА_4 .

Відомості про те, що відповідачі квартиру залишили вимушено, цікавляться цим житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що вони звертались до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів, відсутні, проте така інформації не свідчить про їх байдужість до предмету спору.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачами, судом також не встановлено, хоча це є однією з підстав з яких судом першої інстанції задоволено позов. 
Таким чином, судом при ухвленні рішення не в повній мірі застосовано вимоги матеріального права щодо цього питання.
Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу щодо причини відсутності відповідача у за адресою: АДРЕСА_1 , у кімнатах №  13,14 гуртожитку.
Позивачем не надано інформації щодо місця знаходження або місця перебування чи місця роботи відповідача, інформації із закладів соціального захисту населення, знаходження її в установі соціальної допомоги або перебування у місцях позбавлення волі, з закладів охорони здоров`я про те, що відповідач зверталася чи ні за допомогою, з відділень зв`язку про отримання будь-якої кореспонденції тощо.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом.
Доводи апеляційної скарги відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки суду не було надано жодних належних доказів поважності причин непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні за місцем його реєстрації понад шість місяців без поважних причин.
Матеріали справи містять копію акту обстеження умов проживання від 10.10.2019 року, складеного за участі спеціалістів Служби у справах дітей по Немишлянському району м. Харкова, встановлено, що на час огляду кімнат АДРЕСА_1 , ані дитини, ані дитячих речей в кімнатах не виявлено. 
Судова колегія не вважає, що цей акт є беззаперечним доказом та свідченням того, що відповідач та його малолітній син не проживають за адресою реєстрації без поважних причин.
Крім того, вирішуючи питання про визнання особи такою, що втратила право користування житлом у квартирі, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, без залучення до участі у справі Харківської міської ради, суд порушив права останньої.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Таким чином до предмету доказування по цій справі входить встановлення як відсутності особи у жилому приміщенні поза строку шість місяців, так причини такої відсутності.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у справі наявні докази, якими беззеперечно підтверджується відсутність відповідача та його сина у кімнатах гуртожитку понад шість місяців без поважних причин.
Таким чином, слід визнати обґрунтованими доводи скарги, що всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не довів належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами відсутність передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновки суду спростовують, колегія суддів на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення скасовує та відмовляє у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року - скасувати і ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє також в інтересах ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , відділ реєстрації місця проживання у Немишлянському районі м. Харкова про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук 

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови 
складено 17 травня 2021 року