ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Гаврилюк В.О.                                                                                                       суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2021 року                                                                                         Справа № 580/705/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:            Епель О.В., 
суддів:                                   Кобаля М.І., Мєзєнцева Є.І.,
за участю секретаря           Сакевич Ж.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Ліквідаційної Комісії управління 
Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області

про                     визнання протиправним та скасування наказу, 
поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку 
за час вимушеного прогулу, 

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , Позивач) подав позов до ліквідаційної комісії управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі – УМВС, Відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Черкаській області від 29.11.2019 № 360 о/с в частині звільнення Позивача;
- поновити Позивача на посаді оперуповноваженого кримінальної поліції у справах дітей Кам`янського РВ УМВС України в Черкаській області з 30.03.2017;
- стягнути з УМВС України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.03.2017 і до моменту фактичного поновлення на роботі;
- стягнути з УМВС України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300000,00 грн.
Також позивач просив суд рішення в частині визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді допустити до негайного виконання.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Черкаській області № 360 о/с від 29.11.2019 про звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114;
- зобов`язано ліквідаційну комісію УМВС України в Черкаській області вирішити питання щодо прийняття позивача на службу в органи внутрішніх справ на рівнозначну посаду, що належить до однієї групи оплати праці оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Кам`янського районного відділу чи на рівнозначній посаді в іншому райвідділі області та прийняти відповідне рішення.
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття спірного наказу ОСОБА_1 перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , а тому його звільнення з органів внутрішніх справ у запас ЗС України за п. 64 «г» Положення (через скорочення штатів) є незаконним, оскільки працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів
Разом з тим, суд вказав, що поновлення позивача на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Кам`янського районного відділу УМВС України в Черкаській області є неможливим, оскільки юридична особа, в якій Позивач був працевлаштований, ліквідована, а посада, яку він займав, скорочена.
При цьому, суд дійшов висновку про необхідність відновити порушене право позивача шляхом зобов`язання ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області вирішити питання щодо прийняття Позивача на службу в органи внутрішніх справ на рівнозначну посаду, що належить до однієї групи оплати праці оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Кам`янського районного відділу чи на рівнозначній посаді в іншому райвідділі області.
Водночас, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку, визнавши їх передчасними, оскільки суд не поновляє Позивача на конкретній посаді, а також у стягненні моральної шкоди через її недоведеність.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач та Відповідач подали апеляційні скарги.
Позивач у своїй скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою його позов задовольнити повністю.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Позивач зазначає, що його право на працю вже було захищено судовим рішенням в іншій справі №  823/5397/15, але після цього Відповідач все одно видав незаконний наказ про його звільнення, незважаючи на те, що він перебуває на військовій службі за контрактом і що його вже було поновлено на займаній посаді судовим рішенням у вказаній справі.
При цьому, Позивач наполягає на необхідності його поновлення саме на посаді, з якої його було звільнено, а не на іншій рівнозначній посаді, стверджує, що незаконними діями Відповідача йому було завдано моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн. і що суд також повинен був стягнути на його користь з Відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідач у своїй скарзі скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Відповідач зазначає, що у судовому рішенні у справі № 823/5397/15 суд, вирішуючи попередній позов ОСОБА_1 , дійшов висновку, що його поновлення на посаді, з якої його було звільнено, не є можливим, оскільки юридична особа, в якій Позивач був працевлаштований, ліквідована.
Разом з тим, Відповідач вказує, що відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, що були встановлені у зазначеному судовому рішенні мають преюдиціальне значення для розгляду цієї справи та не підлягають установленню.
Також Відповідач посилається на те, що Позивача було звільнено на підставі норм спеціального законодавства у зв`язку з ліквідацією органу, в якому він працював, і що факт його перебування на військовій службі на момент прийняття спірного наказу про його звільнення не  надає підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог.
З цих та інших підстав Апелянти вважають, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 витребувано додаткові докази у справі та продовжено строку судового розгляду цієї справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду – скасуванню з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 06.06.2005 по 06.11.2015 ОСОБА_1 працював в органах внутрішніх справ УМВС України в Черкаській області.
06.11.2015 наказом УМВС України в Черкаській області № 312 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів).
Зазначений наказ Позивач оскаржив до суду і рішенням суду від 04.06.2019 у справі № 823/5397/15, яке набрало законної сили 25.09.2019, його право було захищено, наказ скасовано.
Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Міністерства оборони України (по особовому складу) № 39 від 24.03.2017 відповідно до якого капітана запасу ОСОБА_1 призначено командиром взводу роти охорони батальйону охорони 40 окремої артилерійської бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » сухопутних військ збройних сил України ВОС-0210003.
29.11.2019 наказом УМВС України в Черкаській області № 360 о/с на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 у справі № 823/5397/158 скасовано пункт наказу УМВС України в Черкаській області від 06.11.2015 № 312 о/с в частині звільнення зі служби в ОВС в запас ЗУ України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 (У-409726) - оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Кам`янського РВ УМВС, 06.11.2015;
Цим же наказом Позивача звільнено з органів внутрішніх справ запас ЗС України за п.  64 «г» Положення (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (У-409726) – оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Кам`янського РВ УМВС, 30.03.2017, підстава наказ МВС України від 06.11.2015 № 1388, пункт 8 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».
Позивач, вважаючи зазначений наказ від 29.11.2019 № 360 о/с у частині щодо його звільнення протиправним, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі – КЗпП України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 580-VIII), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232-ХІІ), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі – Положення № 114), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок № 100).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою, другою, шостою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
У частині першій статті 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
02.07.2015 було прийнято Закон № 580-VIII, який опубліковано в газеті «Голос України» 06.08.2015.
У пп. 1 п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII закріплено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Відповідно до п.п. 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.
Згідно з пп. «г» п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів – при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Разом з тим, частиною 3 статті 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною 2 статті 39 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до п.п. 2, 8 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Висновки суду апеляційної інстанції.
1. Щодо оспорюваного Позивачем наказу про звільнення.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що 06.11.2015 працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно у разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі.
Водночас, відповідно до наведених норм Закону № 580-VІІІ, працівник міліції міг бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, або шляхом видання наказу про призначення за його згодою, або за результатами проходження конкурсу.
При цьому, у першому випадку формою волевиявлення особи слугувало надання згоди на призначення на посаду. Наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.
Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114.
Що стосується другого з наведених вище випадків, то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).
Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону № 580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.
Разом з тим, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав відступати від зазначеної правової позиції.
Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв`язку зі скороченням штатів відбулось правомірно.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 826/1584/16 та від 24.09.2019 у справі № 817/3397/15 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні цієї справи.
Разом з тим, системний аналіз викладених правових норм також надає підстави стверджувати, що для громадян, які проходять військову службу під час особливого періоду, законодавством передбачено спеціальні гарантії захисту їх трудових прав, а саме збереження за ними місця роботи, посади і середнього заробітку на весь час служби.
Разом з тим, особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.
Тож, роботодавці і надалі зобов`язані діяти в умовах особливого періоду, зокрема дотримуватись гарантій для працівників, призваних на військову службу.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що наказ УМВС України в Черкаській області № 360 о/с від 29.11.2019 про звільнення Позивача з органів внутрішніх справ в запас ЗС України за п. 64 «г» Положення № 114 (через скорочення штатів) прийнятий під час проходження ним військової служби в особливий період без дотримання гарантій, регламентованих наведеними вище нормами ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону № 2232-XII.
Доводи Апелянта Відповідача про те, що Позивача було звільнено на підставі норм спеціального законодавства у зв`язку з ліквідацією органу, в якому він працював, і що факт перебування на військовій службі на момент прийняття спірного наказу про його звільнення не  надає підстав для задоволення заявлених ним позовних вимог, судова колегія відхиляє як необґрунтовані з огляду на зазначене.
При цьому, колегія суддів зазначає, що оспорюваний Позивачем у цій справі наказ фактично прийнятий з аналогічних підстав щодо його звільнення, яким вже була надана юридична оцінка в судовому рішенні у справі №  823/5397/15.
Разом з тим, оспорюваний в цій справі наказ про звільнення Позивача був виданий відповідачем без дотримання відповідної процедури звільнення та одразу ж після скасування попереднього наказу про його звільнення на підставі зазначеного судового рішення. Ці питання (про скасування попереднього наказу та про нове звільнення) вирішені різними пункти одного й того ж самого наказу, але такі пункти прийняті з інших підстав: пункт щодо скасування попереднього наказу про звільнення Позивача – на підставі рішення суду, а оспорюваний у цій справі пункт – на підставі наказу МВС від 06.11.2015 № 1388 (щодо ліквідації). 
Тож, апеляційний суд вважає, що відповідні обставини щодо протиправності звільнення Позивача під час проходження ним військової служби в особливий період, установлені судовим рішенням у справі № 823/5397/15, відповідно до ст. 78 КАС України, мають преюдиціальне значення для вирішення цієї справи, але прийняття Відповідачем спірного безпосередньо у цій справі наказу про звільнення Позивача не є виконанням зазначеного рішення суду та породжує нові спірні правовідносини між сторонами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу УМВС України в Черкаській області від 29.11.2019 № 360 о/с в частині звільнення Позивача.
Отже, при вирішенні спору в цій частині позовних вимог судом першої інстанції було повно встановлено обставин  справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, а тому судове рішення в цій частині, відповідно до ст. 316 КАС України, підлягає залишенню без змін.
2. Щодо позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог щодо поновлення Позивача на посаді, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавство не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
При цьому, у разі встановлення незаконного звільнення, суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 804/958/16 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування колегією суддів при вирішенні цієї справи.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що після виконання Відповідачем судового рішення у справі 823/5397/15 фактично відбулася реституція трудового права Позивача, але оспорюваним у цій справі наказом Відповідача таке право Позивача знову порушено і його незаконно звільнено з посади оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Кам`янського РВ УМВС в Черкаській області.
Відтак, з урахуванням вимог частини першої статті 235 КЗпП України, Позивач має бути поновлений саме на вказаній посаді.
Водночас, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Кам`янське РВ УМВС в Черкаській області ліквідовано, а УМВС в Черкаській області знаходиться у стані припинення.
При цьому, доводи Відповідача про те, що всі підрозділи УМВС в Черкаській області вже припинені і всі посади скорочені не підтверджуються жодними належними і допустимими доказами. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що такі докази були витребувані у Відповідача ухвалою апеляційного суду від 23.03.2021, на виконання якої суду було надано довідку члена ліквідаційної комісії Бущук О.Г. /т.1 а.с.229/без  підтвердження його повноважень та без відповідних документів щодо виведення відповідних штатних одиниць, фактичної ліквідації УМВС в Черкаській області з внесенням відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Більш того, у документах, доданих до вказаної довідки самим же Відповідачем, вказано, що УМВС в Черкаській області не ліквідовано, а лише перебуває у стані припинення (ліквідації) /т.1 а.с.231/.
З огляду на це, колегія суддів, приймаючи до уваги висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20.01.2021 у справі № 804/958/16, вважає за необхідне зобов`язати Відповідача поновити Позивача на посаді оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей у складі УМВС в Черкаській області та задовольнити позовні вимоги в цій частині у такий спосіб.
Водночас, поновлення органом, що розглядає трудовий спір, на роботі незаконно звільненого працівника, зумовлює необхідність стягнення на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Саме такий спосіб захисту передбачено чинним законодавством і лише він є гарантією повного та всебічного відновлення порушеного трудового права, на захист якого особа звернулася до суду.
Разом з тим, колегія суддів встановила, що періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 у межах спірних правовідносин є період з 29.11.2019 по 12.04.2021 включно, що складає 349 робочих дні, середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням – 99,99 грн., а сума коштів, що підлягає стягненню на користь позивача: 99,99 х 349 = 34896,51 грн.
Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 09.04.2020 у справі № 540/426/19.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у відповідній частині позовних вимог саме у наведених спосіб.
Доводи Апелянта Позивача щодо визначення вимушеного прогулу з 30.03.2017, судова колегія відхиляє, оскільки предметом спору саме в цій справі, як відзначалося вище, є наказ про звільнення Позивача від 29.11.2019, тобто саме з цього часу виникли спірні правовідносини і Позивач перебував у стані вимушеного прогулу. Всі інші обставини та правовідносини (зокрема, за період з 30.03.2017 по 28.11.2019 включно) знаходяться поза межами предмета судового розгляду в цій справі. Тому, в цій частині (щодо стягнення середнього заробітку за період з 30.03.2017 по 28.11.2019 включно) позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Отже, при вирішенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції неповно встановив обставини цієї справи та порушив норми матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а наведені позовні вимоги – задоволенню частково у вищезазначений спосіб.
3. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Так, статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження Позивачем не було доведено причинно-наслідкового зв`язку між оспорюваним ним наказом і заявленим ним розміром моральної шкоди, яку він оцінює у 300 000,00 грн. 
При цьому, апеляційний суд приймає до уваги те, що в період після видання Відповідачем оспорюваного наказу від 29.11.2019 Позивач перебував на військовій службі з повним державним забезпеченням. Тож, з огляду також й на ці обставини у сукупності, колегія суддів не вбачає наявності доведеного факту завдання Позивачу моральної шкоди, тим більше, у розмірі 300  000,00 грн.
Зворотного Апелянтом Позивачем перед судом не доведено і колегією суддів не встановлено.
Тож, висновки суду щодо таких позовних вимог є правильними і, відповідно до ст. 316 КАС України, у цій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Повно та всебічно аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Таким чином, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області підлягають задоволенню частково, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку – скасуванню, а адміністративний позов в цій частині вимог – задоволенню частково. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Розподіл судових витрат.
          Підстави для перерозподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.
          Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області – задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку – скасувати та ухвалити постанову, якою адміністративний позов у цій частині – задовольнити частково.
Зобов`язати Ліквідаційну комісію управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області поновити ОСОБА_1  на посаді оперуповноваженого кримінальної поліції у справах дітей у складі управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області з 29.11.2019.
Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.11.2019 по 12.04.2021 включно в розмірі 34896,51 (тридцять чотири тисячі вісімсот дев`яносто шість гривень та п`ятдесят одна копійка) грн.
У задоволені зазначених позовних вимог в іншій частині – відмовити.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 13 квітня 2021 року.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      М.І. Кобаль          

                                                                                                      Є.І. Мєзєнцев