ОКРЕМА  ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Золотнікова О. С., Британчука В. В., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.
у справі № 9901/106/19 (Зв/9901/112/20) (провадження № 11-12заі21) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) про визнання протиправним і скасування рішення 
Короткий виклад історії справи
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС про визнання протиправним і скасування рішення від 24 січня 2019 року № 95/вс-19 у частині припинення участі позивача у конкурсі до Вищого антикорупційного суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 16 травня 2019 року відмовив у задоволенні позову.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року залишила без змін.
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 9901/106/19 на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заяву мотивовано тим, що Конституційний Суд України в Рішенні від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 визнав неконституційними пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини другу - п`яту статті 12, частину другу статті 13, частину другу статті 13-1, статтю 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини другу, третю статті 52, статтю 65 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII) зі змінами, які не відповідають частині другій статті 3, частині другій статті 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, статті 21, частинам першій, другій статті 24, частинам першій, другій статті 32, частині другій статті 61, частині першій статті 62, частині першій статті 64, частині першій статті 68 Конституції України.
На думку заявника, ВККС, спираючись на інформацію, отриману від Національного антикорупційного бюро України, допустила порушення у зв`язку з використанням відомостей щодо членів сім`ї кандидата у судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , а саме:
-                   частини першої статті 68 Конституції України щодо отримання та використання відомостей, що посягають на права і свободи, честь і гідність інших людей - осіб, які не давали відповідної згоди;
-                   частини першої статті 64 Конституції України в розумінні обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина не у випадку, передбаченому Конституцією України, зокрема осіб, які не давали відповідної згоди;
-                   частини першої статті 62 Конституції України в розумінні недоведеності вини особи в законному порядку і встановлення її обвинувальним вироком суду - особи, щодо якої вина обвинувальним вироком суду не встановлена;
-                   частини другої статті 61 Конституції України, оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що юридична відповідальність особи має характер доведеності за ознакою лише належності родинних зв`язків, а не індивідуальний характер - закидання в провину кандидату на посаду судді сумніви щодо законності джерел походження майна та відповідності рівня життя членів його сім`ї задекларованим доходам;
-                   частин першої, другої статті 32 Конституції України в розрізі втручання в особисте і сімейне життя, а також збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про осіб без їх згоди не у випадках, визначених законом, і не в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини - щодо осіб, які не давали відповідної згоди тощо.
Заявник зазначив, що під час подання документів на участь у конкурсі на посаду судді Вищого антикорупційного суду подав до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) відповідну декларацію особи, яка претендує на зайняття посади, яка належить до категорії посад з особливо відповідальним становищем. НАЗК під час повної перевірки цієї декларації не виявило жодних розбіжностей між задекларованими доходами та способом життя суб`єкта декларування з урахуванням додаткових заходів здійснення фінансового контролю, а також сумнівів щодо законності джерел походження майна та відповідності рівня життя членів його сім`ї задекларованим доходам. Виходячи з принципу незалежності судової влади, суспільної важливості та значимості забезпечення реальної незалежності суддів, міжнародних принципів і стандартів таке декларування та його перевірка повинні проводитись з урахуванням зазначених принципів, тому висновки ВККС щодо встановлення в діях ОСОБА_1 недоброчесності є передчасними, оскільки такі висновки не можуть ґрунтуватись на приписах Закону № 1700-VII, які визнані неконституційними.
ОСОБА_1 указав на те, що суд не перевірив, чи відповідає спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, принципам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), як вони тлумачаться у світлі практики суду. У зв`язку із зазначеним національні органи та суди допустили не просто інше розуміння правового документа - частини четвертої статті 8 Закону України від 07 червня 2018 року № 2447-VIII «Про Вищий антикорупційний суд» (далі - Закон № 2447-VIII), - обґрунтування Верховного Суду можна тлумачити лише як «грубе свавілля» або «відмову у правосудді».
На переконання заявника, у цій справі мало місце порушення презумпції невинуватості через висловлення державними посадовими особами фактів щодо кримінального розслідування, які заохочують громадськість вважати підозрюваного винним і передують оцінці фактів компетентним судовим органом, підставою для чого була частина четверта статті 8 Закону № 2447-VII. 
У зв`язку з викладеним заявник просив скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 23 грудня 2020 року відмовив у задоволенні вказаної заяви.
Судове рішення мотивовано тим, що:
- суд першої інстанції при вирішенні цього спору не застосовував положення закону, що визнані неконституційними за Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, на які заявник посилається у заяві про перегляд судового рішення за виключними обставинами;
- згідно з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 29 жовтня та 17 грудня 2019 року № 922/1391/18, 808/2492/18 відповідно, застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами в разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Суть цього принципу полягає в тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню. Наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору. На час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню;
- встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення насамперед як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи з ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Виняток, визначений пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, встановлено для випадків, коли рішення суду ще не виконане, тобто коли наслідки, передбачені ним, остаточно не настали;
- зі змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом у процесі розв`язання справи, може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами лише за умови, якщо рішення суду ще не виконане. У ситуації, яка є предметом дослідження, рішення не може вважатись невиконаним у контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
На переконання скаржника, посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 922/1391/18 щодо застереження можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами відповідно до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, яке є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, прямо суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише в тому випадку, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. пункт 46 рішення у справі «Устименко проти України», пункти 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії», пункт 31 рішення у справі «Марушин проти Росії», пункт 61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). У цій справі особливими і непереборними обставинами, які зумовлюють необхідність перегляду за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, є Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020.Цим Рішенням фактично унеможливлюється застосування принципу «доведеності вини поза розумним сумнівом», застосованого ВККС та Громадською радою міжнародних експертів (далі - ГРМЕ).
ОСОБА_1 також зазначив, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, на який посилається суд першої інстанції, про те, що наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору, оскільки на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню, також не може бути врахований.Застосування ВККС та ГРМЕ принципу «доведеності вини поза розумним сумнівом», який фактично був визнаний неконституційним у Рішенні Конституційного Суду Українивід 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, з урахуванням того, що оскаржуване рішення ґрунтується лише на основі особистого переконання відповідача щодо невідповідності позивача критерію доброчесності в межах конкурсу до Вищого антикорупційного суду, є підставою, на думку позивача, для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами в розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України та не є порушенням принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення.
На думку скаржника, рішення ВККС від 24 січня 2019 року № 95/вс-19 у частині припинення участі в конкурсі до Вищого антикорупційного суду  ОСОБА_1  є проміжним рішенням, яке за своєю природою не перешкоджає відновленню конкурсної процедури щодо кандидата задля дотримання конституційних вимог відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020. Тобто оскаржуване рішення ВККС не може вважатись таким, що остаточно виконане. До того ж згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, закон, який був чинним та підлягав застосуванню на час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення, а в подальшому був визнаний неконституційним, взагалі унеможливлює такий перегляд, що суперечить приписам пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України. Суд не перевірив, чи відповідає спосіб, у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики ЄСПЛ. Відтак суд першої інстанції, на переконання позивача, порушив пункт 1 статті 6 Конвенції, що передбачає право на справедливий суд.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року та задовольнити його позовні вимоги.
Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду
Велика Палата Верховного Суду постановою від 17 березня 2021 року задовольнила частково апеляційну скаргу  ОСОБА_1 : скасувала ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та закрила провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, у справі № 9901/106/19 (Зв/9901/112/20) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним і скасування рішення.
На обґрунтування прийнятого рішення Велика Палата Верховного Суду вказала, що Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 не містить висновків щодо неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при вирішенні справи; так само Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не робив висновку, що закон чи інший правовий акт, який би підлягав застосуванню у справі № 9901/106/19, суперечить Конституції України, не застосовувавши такий закон чи інший правовий акт, а застосовавши норми Конституції України як норми прямої дії.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 не могло слугувати підставою для перегляду рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в цій справі за виключними обставинами, а відтак ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 рокупідлягає скасуванню, а провадження за заявою   ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року на підставі Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 підлягає закриттю.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. 
Вважаємо помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про скасування ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та закриття провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в цій справі з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.
Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, ОСОБА_1 послався на Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема: пункти 6, 8 частини першої статті 11, пункти 1, 2, 6-10-1, 12, 12-1 частини першої, частини друга - п`ята статті 12, частина друга статті 13, частина друга статті 13-1, стаття 35, абзаци другий, третій частини першої статті 47, статті 48-51, частини друга, третя статті 52, стаття 65 Закону № 1700-VII зі змінами.
Виходячи з висновку Конституційного Суду України, зробленого в Рішенні від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, про неконституційність указаних вище положень Закону № 1700-VII, що стосуються повноважень НАЗК у частині контрольних функцій (контролю) виконавчої влади над судовою владою, в саме: повноважень та прав цього органу, уповноважених осіб та уповноважених підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції, особливостей врегулювання конфлікту інтересів, що виник у діяльності окремих категорій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, обліку та оприлюднення декларацій, контролю та перевірки декларацій, встановлення своєчасності подання декларацій, повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю, відповідальності за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, заявник зазначає, що висновки ВККС та ГРМЕ про встановлення в його діях недоброчесності за ознакою матеріального стану членів його родини перевірялись неуповноваженим підрозділом з питань запобігання та виявлення корупції, а тому діяльність щодо повної перевірки декларацій, моніторингу способу життя суб`єктів декларування, додаткових заходів здійснення фінансового контролю є неконституційною. Отже, на думку ОСОБА_1 , рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, яким відмовлено в задоволенні його позову про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 24 січня 2019 року в частині припинення участі позивача в конкурсі до Вищого антикорупційного суду, підлягає скасуванню за результатами перегляду за виключними обставинами. 
На наше переконання, заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року в цій справі відповідає вимогам, установленим до неї статтею 364 КАС України, та подана у визначений законом строк, а тому суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвалою від 01 грудня 2020 року обґрунтовано відкрив провадження за цією заявою, за результатами розгляду якої колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду постановила оскаржувану ухвалу від 23 грудня 2020 року.
З огляду на викладене не було підстав для скасування ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року внаслідок закриття провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року, а тому ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року підлягала перегляду Великою Палатою Верховного Суду в апеляційному порядку.
 
Судді Великої Палати 
Верховного Суду                                                                                      О. С. Золотніков
                                                                                                                      В. В. Британчук
М. І. Гриціва
Ж. М. Єленіна
О. Б. Прокопенко
О. М. Ситнік